УХВАЛА

02 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 546/972/24
провадження № 61-8200ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
розглянув касаційну скаргуОСОБА_1 
на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 25 серпня 
2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 травня 2026 року 
у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором доручення,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2024 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором доручення в розмірі 419 840,00 грн, з яких: 209 920,00 грн - повернення забезпечувального платежу та 209 920,00 грн - стягнення договірної неустойки.
Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 25 серпня 
2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 кошти в сумі 229 920,00 грн, з яких: 209 920,00 грн -забезпечувальний платіж та 20 000,00 грн - неустойка. Відмовлено у задоволенні іншої частини позовних вимог. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 000,00 грн.
Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 10 вересня 
2025 року відмовлено у прийнятті додаткового рішення щодо вирішення питання про стягнення судових витрат у цій справі.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 28 травня 2026 року рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2025 року та ухвалу Решетилівського районного суду Полтавської області від 10 вересня 2025 року залишено без змін.
18 червня 2026 року ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд», звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 травня 2026 року у цій справі, у якій заявниця, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Решетилівського районного суду Полтавської області 
від 25 серпня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 травня 2026 року в частині задоволених позовних вимог і в цій частині направити справу 
на новий розгляд до суду першої інстанції.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах 
з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується,
чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.
Предметом позову в цій справі є стягнення коштів за договором доручення 
у загальному розмірі 419 840,00 грн.
Отже, ціна позову в цій справі становить 419 840,00 грн, яка станом на 01 січня 
2026 року не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328 * 250 = 832 000,00 грн).
Враховуючи зазначене, рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2025 року та постанова Полтавського апеляційного суду 
від 28 травня 2026 року не підлягають касаційному оскарженню відповідно 
до положень частини третьої статті 389 ЦПК України, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами «а» та «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню.
У касаційній скарзі заявниця зазначає, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики полягає у тому, що правова проблема виникає з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності, у невизначеній кількості спорів, враховуючи те, що власнику земельної ділянки перераховуються грошові кошти в еквіваленті домовленої вартості земельної ділянки після підписання договору доручення, довіреності 
на розпорядження земельною ділянкою сільськогосподарського призначення 
з правом відчуження та отримання коштів, яка посвідчується нотаріально 
та передачею правовстановлюючих документів на земельну ділянку, тобто фактично відбувається виконання договору купівлі-продажу земельної ділянки, 
а де-юре договору доручення, який його приховує. Особливістю цього спору є також використання торговельної марки під час реклами (оферти) щодо придбання земельних ділянок, яка не належить позивачу, та залишилось поза увагою судів попередніх інстанцій про що більш детально зазначено в подальшому.
Виняткове значення цієї справи полягає у тому, що заявниця не зверталась 
до позивача щодо отримання посередницьких послуг щодо продажу земельної ділянки, як це обґрунтовано в позовній заяві та нібито укладення між нами договору доручення. Відповідач продав їй земельну ділянку за 209 920,00 грн, як еквівалент вартості за яку домовились сторони (позивач не купляв дорожче, ніж 64 000,00 грн за гектар) та було передано позивачу оригінали правовстановлюючих документів на земельну ділянку в день підписання договору та довіреності на розпорядження земельною ділянкою і отримання коштів з банківських рахунків.
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
Однак, у чому саме полягає фундаментальне значення справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння 
та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин, заявником не обґрунтовано.
Наведені заявницею обставини не дають підстав вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки вона на обґрунтування своїх доводів 
не навела переконливих та обґрунтованих аргументів, які підтверджували 
б те, що касаційна скарга повинна бути розглянута Верховним Судом на підставі зазначеного підпункту «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Наведені нею обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Крім того, оцінка судом «винятковості справи» може бути зроблена виключно 
на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає 
її такою, що має для нього виняткове значення. Тому особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин в такій скарзі.
У справі, що становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для її учасника, та яка може бути допущена до розгляду Верховним Судом 
у касаційному порядку з метою перегляду судового рішення, мають бути допущені судом першої інстанції порушення закону, які не були усунені судом апеляційної інстанції, або одночасно допущені судом першої та апеляційної інстанцій порушення закону. Водночас має відбуватися порушення питань факту і права згідно з чинним законодавством України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, визначення яких вимагає розгляду справи по суті щодо неспроможності держави дотриматися своїх позитивних зобов`язань в частині регулювання певного виду діяльності, яка має шкідливі наслідки для заявника, а також досягає такого серйозного рівня, що призводить до суттєвого перешкоджання здатності заявника користуватися своїми правами, існувала давно, була добре відома органам влади 
та має триваючий характер.
Також особа, яка подає касаційну скаргу у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зобов`язана надати докази та навести доводи на обґрунтування наявності обставин, що є підставою для допуску судового рішення у його справі до перегляду Верховним Судом.
З огляду на викладене заявниця не обґрунтувала необхідність відкриття касаційного провадження в справі, судові рішення в якій не підлягають касаційному оскарженню.
Верховний Суд враховує ціну і предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, судову практику в такій категорії справ та вважає, що відсутні підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо оцінки доказів та переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, однак встановлення обставин справи, дослідження 
та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано 
на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи 
від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно 
до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, 
де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, 
яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень 
та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, 
ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу 
на судові рішення у справі з ціною позову, яка не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 28 травня 2026 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором доручення.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара