Справа № 522/19024/24
Провадження № 2/522/2571/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2026 року   м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі: 
головуючого судді – Федчишеної Т. Ю.,
за участі секретаря судового засідання – Гільтай А. В.,
представника позивача – адвоката Колесникової І. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Роздільнянської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав, - 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Роздільнянської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав.
Позов мотивовано тим, що з осені 2019 року вона перебувала у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 . Із січня 2023 року сторони разом не проживають, дитина проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, а також в її батьків за адресою: АДРЕСА_2 . Із того часу відповідач припинив будь-яке спілкування з нею та дитиною, матеріальної допомоги не надавав, не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, не забезпечує йому необхідного харчування, медичного догляду, лікування, доступу до культурних та інших духовних цінностей, що свідчить про ухилення його від виконання батьківських обов`язків. При цьому позивач жодних перешкод у цьому не чинить.
24.08.2023 Приморським районним судом м. Одеси видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів, однак він продовжує ухилятися від участі в утриманні сина, аліменти не сплачує, має заборгованість по сплаті аліментів. Натомість позивач повністю утримує дитину та займається її вихованням, нею створено всі умови для повноцінного розвиту та виховання дитини. Позивач офіційно працевлаштована та має стабільний дохід, а також має у власності нерухоме майно.
У зв`язку з фактичною відсутністю батька у житті дитини позивач має труднощі, пов`язані з можливістю виїзду сина за кордон на відпочинок та оздоровлення, оформлення у власність дитини нерухомого майна, реєстрацію його місця проживання, оскільки для цього потрібна згода батька. При цьому будь-які спроби позивача зв`язатися з відповідачем не дали результату, він на контакт не виходить, на телефонні дзвінки не відповідає.
Посилаючись на наведене позивач просила з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Відзив від відповідача на позовну заяву до суду не надходив. 
У судовому засіданні позивач та її представник – адвокат Колесникова І. О. позов просили задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Позивач у судовому засіданні також зазначила, що під час їхнього спільного проживання відповідач добре ставився до дитини та піклувався про нього, при цьому припинив будь-яке спілкування з нею та дитиною після сварки та припинення між сторонами шлюбних відносин. Зазначила, що відповідач має стриманий характер та схильний до емоційної дистанційованості, що могло вплинути на його спілкування з дитиною. Наразі позивач перебуває у стосунках з іншим чоловіком.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток на адресу його зареєстрованого місця проживання ( АДРЕСА_3 ). 
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52).
Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Роздільнянської міської ради Одеської області у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. 
Заслухавши пояснення позивача та її представника – адвоката Колесникової І. О., показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.
Сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 31.07.2020 Роздільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 00040880972 від 08.08.2023.
Дитина проживає разом з матір`ю.
24.08.2023 Приморським районним судом м. Одеси у справі № 522/15626/23 видано судовий наказ, відповідно до якого стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки (однієї чверті) усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з моменту подачі заяви до суду, тобто з 10 серпня 2023 року та до досягнення дитиною віку 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
16.10.2023 державним виконавцем Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Лукіянчук В.В. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 73049931 з примусового виконання вищевказаного судового наказу.
Згідно з проведеним державним виконавцем Лукіянчук В. В. розрахунком заборгованості зі сплати аліментів заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 25.09.2025 становить 84 240,00 грн.
Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Роздільнянської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Роздільнянської міської ради від 29.04.2025 № 126, позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст. 164 СК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п. 1); ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2); жорстоко поводяться з дитиною (п. 3); є хронічними алкоголіками або наркоманами (п. 4); вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п. 5); засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п. 6).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.
Отже, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить про те, що позбавлення батьківських прав за цією підставою, може бути лише за наявності винної поведінки, в даному випадку батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дітей (ст. 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку у кращу сторону, в даному випадку батька, неможливо, і лише при наявності вини в діях останнього.
Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22, провадження № 61-16965св23; від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, провадження № 61-951св24; від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження № 61-14340св23; від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, провадження № 61-16164св23; від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошує на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18, провадження № 61-1682св22; від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, провадження № 61-15840св23; від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, провадження № 61-13425св23. 
Верховний Суд наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки в рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року в справі № 320/5094/19, провадження № 61-7357св21; від 07 березня 2024 року в справі № 947/7448/22, провадження № 61-18610св23; від 01 серпня 2024 року в справі № 366/52/21, провадження № 61-8861св24).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, провадження № 61-9216св24).
Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Разом з тим, зазначаючи у позовній заяві про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається.
Непроживання відповідача разом з дитиною, за відсутності доказів винної поведінки відповідача, яка б свідчила про ухилення від виконання ним своїх батьківських обов`язків, не є підставою для позбавлення його батьківських прав.
Також посилання позивача на наявність у відповідача заборгованості зі сплати аліментів не свідчить про наявність підстав для задоволення позову, адже сама по собі заборгованість зі сплати аліментів не може бути самостійною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 березня 2025 року у справі № 556/3325/23.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Щодо письмових пояснень свідків-сусідів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , то вони не є належними доказами з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 76 ЦПК України, показаннями свідків.
Відповідно до ст. 90 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.
Суд досліджує докази безпосередньо.
Разом з тим такого порядку надання показань свідків як письмові показання цивільним процесуальним законодавством України не передбачено. Надання до суду письмових показань свідків не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на поставлення питань свідкам стосовно обставин справи.
Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 200/17947/16-ц.
Надані позивачем декларація № 0001-472Т-КТА0 від 24.07.2023 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу; довідка №383 від 11.09.2024 та характеристика №384 від 11.09.2024 з місця роботи ОСОБА_1 ; відомості про право власності та доходи позивача; витяг з інформаційно-аналітичної системи від 19.10.2023 про відсутність в ОСОБА_1 незнятої чи непогашеної судимості; довідки від 15.07.2024 за № 10 та № 11 про те, що ОСОБА_1 на обліку у нарколога та у психіатра в Роздільнянській райполіклініці не перебуває, також не підтверджують винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що є сусідкою, її будинок та будинок батьків позивача розташовані поблизу. Раніше вона бачила сторін у справі разом як сім`ю, коли вони приїздили до батьків позивача. Протягом останніх трьох років ОСОБА_2 вона не бачила. Разом з дитиною бачить лише позивача. Позивача бачить часто, дитина доглянута, весела, активна.
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , який є батьком позивача, зазначив, що відповідач не підтримує зв`язок ні з дитиною, ні з ним та його дружиною, як батьками позивача. Зазначив, що відповідач не мав постійного місця роботи, часто змінював роботи, матеріальне забезпечення сім`ї здійснювала його донька. З початку 2023 відповідач пішов із сім`ї. Пояснив, що він ніколи не забороняв відповідачу спілкуватися з дитиною, за характером відповідач є замкненою людиною.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , яка є матір`ю позивача, пояснила, що на початку відносин її доньки із відповідачем останній приділяв увагу сім`ї, в них були гарні відносини, які згодом погіршилися. Характеризувала відповідача як спокійну, замкнену людину, конфліктів з ним не мала. Зазначила, що позивач ніколи не забороняла спілкування батька з дитиною.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що є сусідкою батьків позивача. Знає позивача з дитинства, характеризувала її як порядну, добру людину. Востаннє відповідача бачила приблизно три роки тому, коли сім`я проживала разом. 
Однак, такі показання свідків не можуть бути єдиними достатніми та переконливими доказами для застосування до відповідача такої крайньої міри впливу, як позбавлення батьківських прав відносно малолітнього сина.
Інших доказів у підтвердження своїх вимог позивачем не надано.
При цьому посилання позивача на наявність труднощів зокрема щодо виїзду сина за кордон на відпочинок та оздоровлення, реєстрацію його місця проживання, оскільки для цього потрібна згода батька, за недоведеності винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, не є підставою задоволення позову. При цьому законодавством визначено інший спосіб вирішення цих питань, в тому числі шляхом надання дозволу у судовому порядку.
Також позивач не обґрунтувала та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.
Згідно з вимогами статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. 
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23).
За положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
З висновку Органу опіки та піклування Роздільнянської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Роздільнянської міської ради від 29.04.2025 № 126, слідує, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є доцільним.
Разом з тим, зазначений висновок органу опіки та піклування, його зміст про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, суд вважає немотивованим та поверхневим, у ньому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, в ньому не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини, він не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не з`ясовані та не встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини та можливі причини такого ухилення.
Висновок має рекомендаційний характер та не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
При цьому за обставинами даної справи суд не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладення на орган опіки та піклування контролю за виконанням ним батьківських обов`язків, оскільки це застосовується виключно за доведеності винної поведінки батька, чого в даній справі не встановлено.
Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення його батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені ОСОБА_1 слід залишити за нею.
Керуючись ст. ст. 4-13, 17, 18, 76, 81, 263, 265, 273 ЦПК України, ст. ст. 7, 155, 164, 165 СК України, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Роздільнянської міської ради Одеської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 ;
Третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Роздільнянської міської ради Одеської області, код ЄДРПОУ: 04056977, адреса: Одеська область, м. Роздільна, вул. Муніципальна, 17. 

Повне судове рішення складено 30.06.2026.

Суддя Тетяна ФЕДЧИШЕНА