Справа № 947/18853/25
Провадження № 2/947/262/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.05.2026 року
Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,
за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.
представника позивача адвоката Домбровської Г.А.
представника відповідача адвоката Сокол Т.В.
представника відповідача адвоката Грицюк Т.В.
представника третій особи Андрушкевич М.Г.
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав - 
ВСТАНОВИВ:
Діючи в інтересах ОСОБА_1 , як її представник, адвокат Сокол Тетяна Вячеславівна звернулась до Київського районного суду м.Одеси з позовом про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О..
Ухвалою судді від 24.06.2025 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 18.09.2025 задоволено клопотання представника позивача та витребувано висновок органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
10.11.2025 від представника позивача надано відзив на позові із запереченнями проти задоволення позову. 
02.12.2025 представником позивача надано відповідь на відзив. 
31.01.2026 року до суду надано висновок органу опіки та піклування №Д-1815 від 19.12.2025.
10.02.2026 закрито підготовче провадження із призначенням розгляду справи по суті. 
У судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позову та зазначали що з жовтня 2018 року відповідач став мешкати окремо від сім`ї і з того моменту перестав виконувати батьківські обов`язки, з дитиною не спілкувався взагалі, жодної допомоги не надавав, внаслідок чого за рішенням суду у 2022 році з нього були стягнуто аліменти яки він не сплачував, внаслідок чого виникла заборгованість, яку він почав погашати лише після того як дізнався про існування вказаного позову про позбавлення його батьківських прав. Вже під час розгляду справи відповідач звертався із намаганням спілкуватись але дитини не захотіла його бачити бо вона його не пам`ятає. У відповідача є номер телефону дитини але він їй особисто не телефонував. 
Відповідач, у судовому засіданні, заперечував проти задоволення позову , та пояснив що дійсно не спілкується із донькою так як вважає що спілкування можливі лише після того як налагодиться відносини з її матір`ю, дитину любить і бажає спілкуватись але не знає з чого почати, заборгованість по аліментах виникла внаслідок того що він не був обізнаний про існування такого рішення , як дізнався почав сплачувати заборгованість..
Опитана у судовому засіданні, без присутності батьків та за наявністю представника органу опіки та піклування а також представників сторін, одинадцятирічна ОСОБА_4 , пояснила що батька бачила останній раз п`ять років потому коли ішла до першого класу а потім при розгляді питання органом опіки та піклування, де батько сказав що буде з нею спілкуватись але вона відчувала дискомфорт так як його не впізнала, спогади про батька погані так як він кричав та бив мати, він є чужою людиною з якою вона не бажає спілкуватись.
Представник третій особи органу опіки та піклування , у судовому засіданні підтримала висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 
Як встановлено у судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з 30 серпня 2014 року, перебували у шлюбі який розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 січня 2019 року у справі №522/19291/18. Підставою розірвання шлюбу , за заявою дружини та згодою чоловіка, зазначено відсутність взаєморозуміння, неприязні стосунки між подружжям, несумісність характерів та фактичну відсутність шлюбних відносин.
Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_3 , у подружжя народилась спільна дитина ОСОБА_4 , яка після розірвання шлюбу проживає разом із матір`ю та старшим братом ( дитиною матері від іншого шлюбу). 
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.08.2022 року у справі №521/2358/22 , з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 3000 грн, щомісячно. 
Згідно розрахунку заборгованості на 01.05.2025 , здійсненим державним виконавцем Київського ВДВС у м. Одесі по виконавчому провадженню №70314395, визначена загальна сума заборгованості 117000 грн. 
До суду представником відповідача, були надані квитанції щодо часткової оплати заборгованості по аліментах. 
Згідно висновку органу опіки та піклування Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради№Д-1815 від 19.12.2025 вважається доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). 
На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правовідносини пов`язані із виконанням та позбавленням батьківських прав врегульовані Сімейним кодексом України ( далі СК України ) та Законом України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" (далі - Закон № 2402-III). 
Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону № 2402-III)забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, повагу до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частини перша, друга та четверта статті 155 СК України).
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина друга статті 157 СК України).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. 
Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі « Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
У відповідності до вимог п.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. 
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
За змістом постанови від 29 січня 2024 року у справі №185/9339/21 Об`єднана палата касаційного цивільного суду в складі Верховного суду , прийшла до висновку , що тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Також у постанові від 08 грудня 2021 року у справі №311/563/20 Верховний Суд прийшов до правового висновку про те, що ґрунтовними підставами для висновку що задоволення позову про позбавлення батька батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам дитини є встановлення що відповідач, починаючи з моменту народження дитини, проживав окремо від нього, не виконував своїх батьківських обов`язків з його виховання протягом 16 років, не спілкувався із сином, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні сина, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання сина, не піклувався про його фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що позбавляють відповідача можливості підставно заперечувати проти задоволення позову.
Також у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №203/3505/19 зазначено що, позбавлення батьківських прав відповідачів відповідає інтересам малолітньої дитини, так як відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а саме: тривалий час не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, а своєю негативною поведінкою показують поганий приклад і створюють небезпеку для її життя і здоров`я, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 05.02.2026 року у справі № 333/6512/24 урахування думки дитини щодо її життя передбачає стаття 12 Конвенції з прав дитини, яка зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю.
Таким чином за для вирішення питання про можливість позбавлення батьківських прав батька суд повинен встановити як формальну наявність ухилення від виконання своїх обов`язків так і присутність у цьому винної поведінки батька що з у сукупності та з урахуванням найкращих інтересів саме дитини дозволяє прийти до відповідного висновку. 
У даному випадку сам факт наявності формальних підстав ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків відносно доньки ОСОБА_3 , на думку суду, є доведеними належними та допустимими доказами і фактично не заперечується самим відповідачем. 
З пояснень позивачки, відповідача та дитини, можливо впевнено констатувати що останні п`ять років, батько перестав взагалі спілкуватись із дитиною , піклуватись її вихованням та розвитком тобто ухиляється від обов`язків батька відносно дитини. 
Вказані обставини знайшли підтвердження і поясненнями свідка ОСОБА_5 , яка була допитана у судовому засіданні 13.05.2026 року , є тренером ОСОБА_6 а також старшого сина позивачці з кулявої стрільби, а також , фактично, знаходиться у дружних стосунках із позивачкою внаслідок чого , у деяких випадках допомагала у нагляді за дітьми у звязку із тимчасовим відрядженням матері. 
Відсутність доказів перешкод батьку у спілкуванні з боку матері дитини та намагань батька встановити бодай будь-які взаємовідносини із дитиною дозволяють вважати що саме батько самостійне прийняв рішення про фізичне дистанціювання та емоційне відсторонення від малолітньої дитини яка знаходилась у самому вразливому періоді свого життя, фактично позбавивши її батьківського піклування.
Водночас , суд , враховуючи що у житті дитини немає іншої особи, яка могла б надати ту емоційну та духовну підтримку якої вона була позбавлена внаслідок бездіяльності батька ( старший брат не може виконувати у житті доньки ту саму функцію що і батько ) , відсутність прямих доказів що батько може завдати негативного впливу на доньку , вік дитини, коли у одинадцять років і далі вона знаходиться у віці необхідності батьківського піклування , пояснення самого батька про те що він бажає спілкуватись із дитиною але не знає із чого почати, суд приходить до висновку що найкращім інтересам дитини не може слугувати факт позбавлення її батька батьківських прав.
Навпаки, органу опіки та піклування , матері дитини і , безумовно, самому батьку потрібно знайти можливість хоча б спробувати поновити спілкування батька з дитиною шляхом спільних із матір`ю ( на початковому рівні) побачень, залучення спеціалістів за для бесід з дитиною та батьком . надання матері можливості батьку приймати участь у житті дитини, що може налагодити відносини та дозволити дитині відчуті дійсний намір батька бути присутнім у її житті.
У випадку здійснення таких заходів , або їх свідомого нехтування з боку батька, можливо бути прийти до висновку щодо визначення такого наміру батьком лише на словах що можу бути підставою для нового звернення до суду із відповідним позовом. 
Згідно висновку органа опіки і піклування вважається доцільним позбавлення відповідача батьківських прав, але у висновку відсутні обґрунтування вказаного рішення , є лише перелік встановлених обставин , які відповідають обставинам встановленим судом під час розгляду справи а також зазначено що у діях батька наявні ознаки ухилення від виховання дитини та нехтування ним своїх обов`язків щодо дитини, проте жодних ознак наявності саме винної поведінки батька або причин неможливості зміни поведінки батька у кращій бік не зазначено. 
Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Встановлені під час розгляду справи обставини а також з`ясоване судом ставлення самого відповідача до власних батьківських обов`язків , дозволяє суду не погодитись із вказаним висновком органу опіки і піклування та прийти до висновку, що при розгляді справи не було доведено належними та допустимими доказами, наявність виключних обставин, які свідчили б про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо його доньки, а також необхідність та пропорційність застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, - 
ВИРІШИВ: 
Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) за участі третьої особи Хаджибейської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування ( код ЄДРПОУ26303175, м. Одеса, вул Ген. Петрова, буд 22) про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України. 
Повний текст рішення складено 25.05.2026.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя          В. О. Луняченко