справа № 939/3592/25  головуючий у суді І інстанції  Стасенко Г.В.
провадження № 22-ц/824/10593/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

01 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Стасенка Г.В, селище Бородянка Київської області, повний текст рішення суду складено 13 березня 2026 року, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ТОВ «ФК «Процент»звернулося до суду із позовом в якому просило стягнути з відповідача заборгованістьза Кредитним договором № 2247-1010-2 від 13 листопада 2023 року у розмірі 25 815,00 грн., з яких: 2 000,00 грн. - прострочена заборгованість за кредитом, 23 815,00 грн. - прострочена заборгованість за нарахованими процентами.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № 2247-1010-2 від 13 листопада 2023 року між ТОВ «ФК «Процент» і ОСОБА_1 , відповідач отримав кредит у розмірі 2 000,00 грн., строком кредитування 365 днів, до 12 листопада 2024 року, шляхом переказу коштів на його платіжну картку, емітовану в АТ КБ «ПриватБанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,50 % від суми кредиту за кожен день користування. Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 25 815,00 грн., з яких 2 000,00 грн - заборгованість за кредитом, 23 815,00 грн - заборгованість за нарахованими процентами за період з 13 листопада 2023 року по 12 листопада 2024 року.
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 13 березня 2026 рокупозов ТОВ «ФК «Процент»задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ТОВ «ФК «Процент» заборгованість за кредитним договором № 2247-1010-2 від 13 листопада 2023 року в розмірі 14 365,00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Процент» просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині зменшення суми заборгованості по нарахованим процентам через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині заборгованості по нарахованим процентам в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги ТОВ «ФК «Процент» зазначає, що суд першої інстанції самостійно здійснив перерахунок процентів за користування кредитом, застосувавши поетапні обмеження процентної ставки (2,5% > 1,5% -> 1%), передбачені Законом України № 3498-IX. Такі дії суду першої інстанції є прямим порушенням фундаментальних норм матеріального права щодо дії закону в часі. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24.12.2023) внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ). Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Відповідно до п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 3498-ІХ, дія пункту 5 розділу I цього Закону (щодо денної процентної ставки) поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, виключно у випадку, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом. Кредитний договір укладений до набрання чинності Законом № 3498-ІХ, зміни до Кредитного договору не вносились (додаткові угоди щодо продовження строку дії та інших умов не укладались), тому фіксована процентна ставка погоджена сторонами на дату укладення Кредитного договору не змінюється протягом усього строку дії Кредитного договору. Зазначена перехідна норма імперативно встановлює, що нові обмеження застосовуються до договорів, укладених до набрання чинності Законом №3498-ІХ виключно у випадку активного продовження (пролонгації) строку їх дії після набрання чинності Законом. Оскільки строк кредитування за Кредитним договором був фіксованим і сторони не укладали угод про його продовження, відсутні правові підстави для зміни договірної процентної ставки за користування кредитом.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного. 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, що 13 листопада 2023 року між ТОВ «ФК «Процент» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2247-1010-2, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності і зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в строки, визначені договором. Процентна ставка за користування кредитом становить 3,5% від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 1277,50%) користування кредитом. Строк надання кредиту становить 365 днів, зі сплатою кредиту в кінці строку користування згідно з додатком №1 до цього договору (а.с. 15-23, 24, 30-34).
Відповідно до долученого до позовної заяви детального розрахунку заборгованості (щоденні нарахування і погашення), заборгованість відповідача за кредитним договором за розрахунком позивача становить 25 815,00 грн., з яких 2 000,00 грн. - заборгованість за кредитом, 23 815,00 грн. - прострочена заборгованість по несплаченим процентам за користування кредитом. 
Також з наданого розрахунку вбачається, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем сплачено 1 735,00 грн., які зараховані в рахунок погашення заборгованості за відсотками (а.с. 25-29).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконав, у передбачений договором строк кошти (суму кредиту) не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми кредиту 2 000,00 грн. Визначаючи розмір заборгованості за нарахованими процентами, суд першої інстанції, пославшись на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» щодо максимального розміру відсоткової ставки, стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за нарахованими процентами у сумі 12 365,00 грн. 
Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За приписами ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.
Відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється, що 13 листопада 2023 року між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2247-1010-2.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
ТОВ «ФК «Процент» просило стягнути з відповідача 23 815,00 грн. нарахованих процентів за період з 13 листопада 2023 року по 12 листопада 2024 року, нарахованих за ставкою 3,5% за кожен день користування кредитом (1 277,5% річних)
Суд першої інстанції, перевіривши детальний розрахунок заборгованості (щоденні нарахування та погашення) за кредитним договором № 2247-1010-2 від 13 листопада 2023 року, із загальною сумою нарахованих позивачем процентів не погодився та здійснив власний розрахунок, який колегія суддів вважає правильним та відхиляє доводи апеляційної скарги про неправомірне зменшення нарахованих товариством відсотків, з огляду на наступне.
Кредитний договір № 2247-1010-2 між ТОВ «ФК «Процент» та ОСОБА_1 укладено 13 листопада 2023 року. За умовами цього правочину сторони погодили процентну ставку за користування кредитом у розмірі 3,5% від суми кредиту за кожний день (річна процентна ставка становить 1 277,50%). Строк дії договору становить 365 днів.
22 листопада 2023 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ (набрав чинності 24 грудня 2023 року), яким внесено зміни до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (пп.6 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ) та доповнено пунктом 17 розділ IV Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» (пп.13 п.5 Розділу І Закону № 3498-ІХ).
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону, максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
При цьому, згідно з п. 17 розділ IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування», тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» установлено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: - протягом перших 120 днів - 2,5 %; - протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
Отже, за період з 13 листопада 2023 року по 23 грудня 2023 року процентна ставка становить 3,5 % і за цей період сума відсотків складає 2 800,00 грн.; за період з 24 грудня 2023 року по 21 квітня 2024 року відсоткова ставка має становити 2,5% в день, а сума нарахованих процентів - 6 000,00 грн; за період з 22 квітня 2024 року по 19 серпня 2024 року відсоткова ставка має становити 1,5 % і відповідно сума нарахованих відсотків складає 3 600,00 грн; за період з 20 серпня 2024 року по 12 листопада 2024 року відсоткова ставка має становити 1%, а сума процентів - 1 700,00 грн.
Отже, навівши відповідні розрахунки, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що заборгованість за нарахованими процентами за кредитним договором № 2247-1010-2 від 13 листопада 2023 року становить загалом 14 100,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2023 року відповідач сплатив на користь позивача 1 735,00 грн., які були зараховані в рахунок погашення заборгованості за відсотками, а тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення відсотки за користування кредитом у розмірі 12 365,00 грн. (14 100,00 грн. - відсотки, які підлягали стягненню за весь строк користування кредитом - 1 735,00 грн. - сплачені відповідачем кошти, які зараховані в рахунок погашення заборгованості за відсотками).
Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний договір укладено до набрання чинності Законом № 3498-IX і зміни до правочину щодо продовження строку його дії сторонами не вносились, а отже відсутні правові підстави для перерахування фіксованої денної процентної ставки, апеляційний суд відхиляє з огляду на приписи Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 3498-IX, якими визначено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із положень законодавства, які регламентують граничний розмір денної процентної ставки залежно від періоду, за який здійснено нарахування процентів, та здійснив власний розрахунок, із урахуванням положень Закону № 3498-ІХ.
Встановивши, що внаслідок несвоєчасних платежів за кредитним договором № 2247-1010-2 від 13 листопада 2023 року у відповідача утворилась заборгованість перед ТОВ «ФК «Процент», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 14 365,00грн. (2 000,00 - тіло кредиту + 12 365,00 відсотки, які підлягали стягненню за весь строк користування кредитом).
Щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Процент» 3 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник ТОВ «ФК «Процент» просив стягнути 10 000,00 грн. понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції.
Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Судові витрати на правничу допомогу це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.
Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.
Частиною 3 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16.На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копії договору № 03/06/2024 про надання юридичних послуг від 03 червня 2024 року, акту приймання-передачі наданих послуг № 73 від 30 вересня 2025 року, витягу з реєстру № 1 до акту приймання-передачі наданих послуг від 30 вересня 2025 року, згідно з якими витрати, понесені позивачем на правничу допомогу, складають 10 000,00 грн.
Розподіляючи судові витрати, суд першої інстанції врахував складність справи, об`єм виконаних адвокатом робіт, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, заперечення відповідача, а також значення справи для сторони, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування позивачу за рахунок відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн., оскільки саме такий розмір правової допомоги відповідає критеріям співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмета спору. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду.
Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись статтями 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Процент» залишити без задоволення.
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.