ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2154/26 Справа № 199/8269/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Якименко Л.Г. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05 листопада 2025 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів , –    

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра з позовом до до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.
Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що ОСОБА_2 із 17.09.2016 року перебувала у шлюбі із відповідачем, який розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра по справі №199/2143/25.
Від шлюбу сторони мають спільну дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
З моменту розірвання шлюбних відносин та по теперішній час дитина знаходяться на утриманні позивачки.
Оскільки відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання доньки, тому позивачка просила суд стягувати із відповідача на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини всіїх його видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту подання позовної заяви і до досягнення повноліття.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05 листопада 2025 року позов - задоволено.
Вирішено стягувати щомісяця із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% від прожиткового мінімуму на особу відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення із 16.06.2025 року.
Стягнуто із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору на користь держави.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви. Судові витрати покласти на позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
17.06.2026 року на адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання від представника ОСОБА_4 — ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи. 
Клопотання мотивоване тим, що у провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за територіальною підсудністю за позовною заявою ОСОБА_7 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві Державної адміністрації до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини. Розгляд справи відкладено на іншу дату. Справа призначена до розгляду на 02.07.2026 року. Оскільки стягнення аліментів на утримання дитини проводиться на користь того з батьків з ким фактично проживає дитина вирішення позову про визначення місця проживання дитини матиме значення для вирішення питання про стягнення аліментів. Оскільки наразі дитина проживає разом з бабусею - матір`ю ОСОБА_1 , присудження аліментів на користь матері суперечить як фактичним обставинам справи так і нормам чинного законодавства. Розгляд справи № 753/25273/25 щодо визначення місця проживання дитини матиме істотне значення для вирішення справи що розглядається апеляційним судом по суті. У зв`язку з чим відповідач просив відкласти розгляд справи на іншу дату. 

Колегія суддів вважає наведені у клопотанні обставини неповажними причинами неявки та такими, що не перешкоджають розгляду справи.

При цьому колегія суддів враховує, що 13.05.2026 року вже було задоволено аналогічне клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та розгляд справи відкладено на іншу дату.
Посилання представника відповідача на перебування у провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області цивільної справи про визначення місця проживання дитини не є підставою для відкладення розгляду цієї справи, оскільки розгляд зазначеної справи не перешкоджає апеляційному перегляду судового рішення у даному провадженні. 
Крім того, на час розгляду справи будь-яких відомостей про набрання законної сили судовим рішенням у справі щодо визначення місця проживання дитини матеріали справи не містять.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника ОСОБА_4 — ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність нез`явившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов’язковою.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, 17.09.2016 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , укладено шлюб, зареєстрований Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено відповідний актовий запис № 170, свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 .
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2025 року по справі № 199/2143/25 шлюб між ними розірвано. 
Під час шлюбу у подружжя народилась донька ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , свідоцтво про народження НОМЕР_4 від 26.09.2016 року, видане Добропільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області. 
Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, спільно не проживають, відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини.
Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
В силу положень ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом із яким проживає дитина.
Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Статтею 191 СК України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Проживання батьків окремо від дитини не звільняє їх від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
З аналізу вказаних норм Сімейного кодексу України слідує, що право на отримання аліментів на утримання дитини має той із батьків, з ким проживає дитина.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. 
Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки дані обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами. 
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Позивачкою у ході розгляду спарви не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції жодних належних доказів, які б підтверджували факт спільного проживання дитини саме з нею та перебування дитини на її утриманні.

Колегія суддів враховує, що на день звернення позивачки до суду із позовною заявою - 16.06.2025 року, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживала разом з бабусею ОСОБА_7 та вони зареєстровані як ВПО і фактично проживають за адресою АДРЕСА_1 , а саме: з 06.09.2024 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с.40,41).

Також колегія суддів враховує, що на даний час між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини у встановленому законом порядку, що унеможливлює переоцінку правового статусу фактичного проживання дитини в межах даного спору про стягнення аліментів.
Окрім цього, судом апеляційної інстанції було встановлено, що ухвалою судді Дніпровського районного суду Дніпропетровської області 04 травня 2026 року було відкрито провадження у справі № 753/25273/25 за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві Державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. 
Наразі справа не розглянута судом першої інстанції.
Оскільки з позовом про визначення місця проживання дитини до суду звернулася саме бабуся дитини ОСОБА_7 , зазначена обставина узгоджується з наявними у справі доказами, та додатково підтверджує, що на момент розгляду даної справи дитина фактично проживає не з позивачкою. 
За таких обставин доводи позивача щодо проживання дитини саме з нею та перебування дитини на її утриманні не знайшли свого належного підтвердження належними та допустимими доказами у ході розгляду справи. 
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що у зв`язку з недоведеністю позовних вимог належними, допустимими та достатніми доказами, у задоволенні позову слід відмовити.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що незважаючи на те, що між сторонами може існувати спір про визначення місця проживання дитини, до моменту його вирішення дитина за жодних обставин не може бути позбавлена належних засобів для існування, оскільки її право на гідне життя, розвиток і забезпечення базових потреб є безумовним та підлягає першочерговому захисту. Обов`язок утримання дитини має пріоритетний характер і не може бути поставлений під сумнів або обмежений (Постанова КЦС ВС від 16 квітня 2026 року у справі № 314/5990/24 (провадження № 61-16072св25)).
Судом встановлено, що 25.09.2025 року Дарницьким районним судом м. Києва винесено судовий наказ про стягнення аліментів з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , фактичне зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНКОПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21 липня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття. Судовий наказ набрав законної сили, та позивачкою не оскаржувався. 
Отже, відмова у задоволенні даного позову не призводить до порушення прав та законних інтересів дитини на належне матеріальне утримання, оскільки право дитини на отримання аліментів уже забезпечене чинним судовим наказом, який підлягає виконанню, а дитина не позбавлена належних засобів для існування, оскільки її право на гідне життя, розвиток і забезпечення базових потреб є безумовним та підлягає першочерговому захисту.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Враховуючи на викладене, колегія суддів приходить висновку щодо стягнення з   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1453,44 грн за подання апеляційної скарги та стягнення з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн за подання позовної заяви.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 05 листопада 2025 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1453,44 грн за подання апеляційної скарги.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн за подання позовної заяви.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 17 червня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 19 червня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко