ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2026 року
м. Київ

справа № 523/18116/18
провадження № 61-11429св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хімченко Руслан Олександрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Димовчі Максима Івановича на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 2023 року у складі судді Аліної С. С. та постанову Одеського апеляційного суду від 03 липня 2025 року у складі колегії суддів: Карташова О. Ю., Коновалової В. А., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Хімченко Р. О., про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов мотивовано тим, що 23 листопада 2017 року ОСОБА_4 на ім`я позивача склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І. М., згідно з яким, заповіла ОСОБА_1 все належне їй на праві власності майно. Заповіт зареєстрований в реєстрі за № 2680.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1 , в якій спадкодавець проживала до самої смерті. Квартира належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про прано власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому 21 квітня 2000 року, реєстровий номер 007425, у книзі 36-К. за № 287.

Позивач вказувала, що протягом тривалого часу разом зі своєю матір`ю здійснювала догляд та опікувалась ОСОБА_4 . Складання заповіту на користь позивача було вмотивоване тривалим і старанним доглядом за ОСОБА_4 . ОСОБА_1 та її матері протягом багатьох років. 

Після відкриття спадщини позивачу стало відомо про існування договору купівлі-продажу квартири від 13 вересня 2006 року, за умовами якого 
ОСОБА_4 відчужила житлову квартиру з умовою передати об`єкт нерухомості на користь відповідача у строк до 13 вересня 2006 року.

Позивач звертала увагу на те, що спірне житло не було фактично передано 
у користування і розпорядження набувача за договором, а залишилось 
у власності і користуванні ОСОБА_4 . Відповідно, всупереч законодавству сторони не вчинили фактичні дії, спрямовані на відчуження права власності 
і його перехід до набувача за договором. Спірне житло протягом усього часу 
з моменту укладення договору залишилось у власності ОСОБА_4 . Крім того, спадкодавець не згадувала про нібито відчуження нею житла на користь третьої особи, навпаки наголошувала на своєму намірі повністю відчужити житло на користь ОСОБА_1 . 

Посилаючись на відсутність реального передання майна за договором, що підтверджується тривалим проживанням спадкодавця у вказаному приміщенні, здійснення нею правомочностей власника та утриманням майна, та на статті 203, 234 ЦК України, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 вересня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Хімченко Р. О. за реєстровим номером 4588. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 
2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема не надала доказів того, що спірний правочин було укладено фіктивно.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Димовчі М. І., залишено без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

05 вересня 2025 року представник ОСОБА_1 - Димовчі М. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 липня 2025 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди за відсутності належних і допустимих доказів помилково встановили, що відповідач є власником квартири відповідно до спірного договору купівлі-продажу. У матеріалах справи є лише копія договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим рішення ухвалені на підставі недопустимих доказів.

Аргументи інших учасників справи

06 жовтня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Відзив мотивовано тим, що недослідження оригіналу договору купівлі-продажу жодним чином не вплинуло на встановлені у цій справі обставини, зокрема щодо відсутності ознак фіктивності спірного правочину.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2025 року представнику 
ОСОБА_1 - Димовчі М. І. поновленострок на касаційне оскарження заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 
2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 03 липня 2025 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали 
з Пересипського районного суду м. Одеси.

14 жовтня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, викладені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

26 листопада 1999 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Восьмої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф. Л., який зареєстровано за № 1-5468, відповідно до якого заповіла квартиру 
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .

13 вересня 2006 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Хімченко Р. О., згідно 
з яким ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру 
АДРЕСА_1 .

13 вересня 2006 року ОСОБА_2 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченком Р. О., зареєстрована в реєстрі за № 4594, відповідно до якої уповноважила ОСОБА_4 бути її представником в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості з питання реєстрації та отримання документів, що підтверджують право власності ОСОБА_2 (в тому числі витяг про реєстрацію) на квартиру АДРЕСА_1 .

13 вересня 2006 року ОСОБА_2 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4 , яка посвідчена приватним нотаріусом Хімченком Р. О., зареєстрована в реєстрі за № 4595, відповідно до якої уповноважила ОСОБА_4 користуватися квартирою АДРЕСА_1 , у тому числі з правом проживання в зазначеній квартирі.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 
14 вересня 2006 року ОСОБА_2 є власником квартири 
АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки (виписка з домової книги про склад сім`ї і реєстрації) від 11 квітня 2017 року № 93, ОСОБА_4 з 1983 року була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_2 , особовий рахунок відкритий на ОСОБА_4 .

23 листопада 2017 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Гребенюк І. М., який зареєстровано в реєстрі за № 2680, відповідно до якого заповіла ОСОБА_1 все майно, де б воно не було та з чого 
б воно не складалося, та взагалі усе те, що на день смерті буде належати їй та на що за законом матиме право.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

На виконання ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 
2021 року приватний нотаріус Хімченко Р. О. надав суду копії договору купівлі-продажу від 13 вересня 2006 року, а також документи які були витребувані для укладення договору.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли 
б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Зважаючи на те, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися 
з урахуванням добросовісності, принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), від 19 лютого 2024 року 
у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 
у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю 
є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку 
з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 
17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390св18)).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 
22 листопада 2023 року у справі № 128/1878/20 (провадження № 61-2477св23); від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок про те, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частина перша та друга статті 234 ЦК України). Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність 
в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності та, встановивши, що сторони договору купівлі-продажу мали дійсні наміри щодо його укладання, зокрема квартира АДРЕСА_1 перейшла у власність ОСОБА_2 , дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки судів першої 
і апеляційної інстанцій у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду 
у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 
05 травня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 03 липня 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - Димовчі Максима Івановича залишити без задоволення.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 травня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

І. А. Воробйова

М. Є. Червинська