ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

25 травня 2026 року	Справа №160/331/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сластьон А.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Суть спору: 07.01.2026 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій позивач просить суд:
-визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, оформлене протоколом від 15.12.2025 №55;
-зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання відстрочки від призову під час мобілізації та прийняти рішення про надання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі п.3 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і видати відповідну Довідку за формою 6.
В обґрунтування вимог позивач зазначає, що в липні 2024 він звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки на підставі абз. 3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зв`язку з утриманням трьох і більше дітей віком до 18 років, на підтвердження чого надав відповідні докази. Проте, отримав відмову в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період з підстав недоведення факту утримання 3-х дітей. Вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 січня 2026 року відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.
26 січня 2026 року від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти заявлених позовних вимог. Зокрема, відповідач вказав, що комісією було перевірено надані заявником документи про надання відстрочки та встановлено, що позивач не є біологічним батьком трьох дітей. Так, неповнолітні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають батька ОСОБА_4 , який на день звернення позивача до Комісії не був позбавлений батьківських прав щодо своїх дітей, також відсутні записи в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян щодо смерті ОСОБА_4 . Дослідивши всі обставини та надані позивачем документи, Комісія встановила, що у заявника відповідно до вимог Сімейного кодексу України може перебувати на утриманні тільки неповнолітній ОСОБА_5 , батько якого помер. На підтвердження факту перебування падчерки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на утриманні позивача заявником не було надано доказів щодо нездійснення утримання дітей ОСОБА_4 або доказів щодо неможливості їх утримання іншими членами родини. Відтак, позивачем не доведено факт перебування на його утриманні падчерок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Беручи до уваги, що в останніх є батько та мати, і ці обставини позивачем не спростовано, а також не надано документів, що ці особи з поважних причин не можуть надавати дитині належного утримання, позивач, направляючи звернення до відповідача, не надав належних доказів наявності правових підстав для застосування до нього пункту 3 частин першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". З цих підстав просить відмовити у задоволенні позову.
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання відстрочки від призову за мобілізацією на підставі п.3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у зв`язку з тим, що в нього на утриманні перебуває троє дітей.
До заяви позивач додав свідоцтво про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 , свідоцтво про народження ОСОБА_7 серії НОМЕР_2 , свідоцтво про народження ОСОБА_8 серії НОМЕР_3 , свідоцтво про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 , посвідчення багатодітної сім`ї серії НОМЕР_5 від 22.10.2025, рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 17.11.2015 у справі №197/1200/15-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , та про стягнення аліментів з ОСОБА_4 , свідоцтво про шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 серії НОМЕР_6 , свідоцтво про смерть ОСОБА_10 серії НОМЕР_7 , розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_4 
15 грудня 2025 року Металургійним-Довгинцівським об`єднаним районним у місті Кривий ІНФОРМАЦІЯ_2 на адресу позивачу надіслано Повідомлення №4/3105, в якому зазначено, що за результатами розгляду заяви позивача про надання відстрочки було винесено протокол від 15.12.2025 №55, яким комісія ухвалила рішення про відмову у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, де причиною відмови слугувала обставина недоведеності факту утримання позивачем трьох дітей ОСОБА_6 , з якою він перебуває у шлюбі.
Не погодившись із відмовою відповідача у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ).
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів визначає Закон України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - ЗУ № 3543-XII).
Підстави звільнення від призову на військову службу під час мобілізації передбачені ст. 23 ЗУ №3543-XII.
Так, згідно з п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації мають жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Процедура надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення визначається Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. №560 (надалі Порядок №560).
Згідно з п.58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (п.59 Порядку №560).
Відповідно до п.60 Порядку №560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.
У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_3 від №4/3105 вбачається, що ОСОБА_1 протоколом від 15.12.2025 №55 відмовлено в наданні відстрочки від призову на військову службу, оскільки позивачем не доведено факт утримання ним трьох дітей ОСОБА_6 , з якою він перебуває у шлюбі.
Щодо оцінки наявності підстав для надання ОСОБА_11 відстрочки від призову на військову службу у зв`язку із перебуванням на утриманні позивача трьох і більше дітей віком до 18 років.
Згідно з п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації мають жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Додатком 5 до Порядку №560 затверджено Перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Зокрема, жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, надають:
-свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину.
Суд звертає увагу, що п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не містить положення про те, що чоловік або жінка, на утриманні яких перебуває троє неповнолітніх дітей, повинні бути виключно біологічними батьками дітей. Норма визначає, що діти повинні знаходитися на утриманні чоловіка або жінки.
Натомість, зазначений в Додатку №5 до Порядку №560 перелік документів звужує перелік осіб, на утриманні яких можуть перебувати діти, та обмежує таке коло виключно біологічними батьками.
Суд звертає увагу, що положеннями Сімейного кодексу України обов`язок по утриманню неповнолітніх дітей виникає в деяких випадках як у біологічних батьків, так і у інших членів сім`ї, а також у мачухи та вітчима.
Відтак, положення Додатку №5 Порядку №560 в частині визначеного переліку документів на підтверження утримання неповнолітніх дітей суперечить положенням п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Суд акцентує увагу, що норма хакону є первинною, а процедурні вимоги Порядку №560 не можуть звужувати прав громадян.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є вітчимом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .
Батько ОСОБА_5 - ОСОБА_10 помер, що підтверджується наданим до суду свідоцтвом про смерть.
ОСОБА_4 є батьком інших двох дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Матеріали справи свідчать про наявність у ОСОБА_4 заборгованості за сплати аліментів на суму 318518,81 грн.на одну дитину та на суму 310802,31 грн. - на другу дитину.
На підтвердження обставин утримання трьох дітей віком до 18 років позивач надав відповідачу такі документи: свідоцтво про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 серії НОМЕР_1 , свідоцтво про народження ОСОБА_7 серії НОМЕР_2 , свідоцтво про народження ОСОБА_8 серії НОМЕР_3 , свідоцтво про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 , посвідчення багатодітної сім`ї серії НОМЕР_5 від 22.10.2025, рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 17.11.2015 у справі №197/1200/15-ц про розірвання шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , та про стягнення аліментів з ОСОБА_4 , свідоцтво про шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 серії НОМЕР_6 , свідоцтво про смерть ОСОБА_10 серії НОМЕР_7 , розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_4 .
Також, в матеріалах справи міститься посвідчення батьків багатодітної сім`ї: ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Зазначене посвідчення видано виконкомом Інгулецької районної у м. Кривому Розі ради.
Відповідно до п. 2 Порядку виготовлення і видачі посвідчень батьків багатодітної сім`ї та дитини з багатодітної сім`ї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2010 №209, посвідчення є документами, що підтверджують статус багатодітної сім`ї і дітей з такої сім`ї та їх право на отримання пільг згідно із Законом України "Про охорону дитинства" та іншими актами законодавства.
Згідно зі статтею першою Закону України «Про охорону дитинства», багатодітна сім`я, серед іншого, - сім`я, в якій подружжя (чоловік та жінка) перебуває у зареєстрованому шлюбі, разом проживає та виховує трьох і більше дітей, у тому числі кожного з подружжя.
Відтак, обставини перебування на утриманні позивача трьох неповнолітніх дітей підтвердилися в ході розгляду справи належними та допустимими доказами.
Натомість, відповідач приймаючи рішення про відмову у наданні відстрочки не надав оцінки зазначеним обставинам, не забезпечив належність та повноту з`ясування обставин справи, не дослідив належним чином докази та надані позивачем разом із заявою про надання відстрочки документи, що призвело до прийняття протиправного рішення.
Додатково суд вважає за необхідне зазначити.
Статтею 268 Сімейного кодексу України визначено обов`язок мачухи, вітчима утримувати падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу. В інших випадках, не зазначених у ст. 268 Сімейного кодексу України, утримання падчерки, пасинка є правом мачухи, вітчими.
При цьому, п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», визначаючи таку підставу для надання відстрочки як утримання трьох неповнолітніх дітей, не виключає можливість добровільного утримання дітей.
За викладених обставин, позивач має право на відстрочку на підставі п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а прийняте відповідачем рішення про відмову у наданні відстрочки не відповідає вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає скасуванню.
Так, згідно зі статтею 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.
Отже, з урахуванням ч. 1 ст. 2 КАС України та ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою повного та ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних, зобов`язавши відповідача ухвалити рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», що не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Так, згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням тієї обставини, що дії відповідача у розглядуваній ситуації не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях відповідача як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм їх дій чітко зазначений законодавчо, у даному випадку задоволення позову в частині дій зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Також, на переконання суду, заявлені позивачем вимоги щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень повторно розглянути заяву позивача про надання відстрочки не є ефективним способом захисту, оскільки задоволення позовних вимог у такий спосіб може з великою вірогідністю спричинити ще одне судове провадження в майбутньому.
Отже, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, оформлене протоколом від 15.12.2025 №55, а тому позовні вимоги в цій частині необхідно задовольнити.
Також, порушені права позивача підлягають захисту шляхом зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 ухвалити рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Сплачений судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (Ідентифікаційний код: НОМЕР_9 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відмови у наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, оформлене протоколом від 15.12.2025 №55.
Зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняти рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п. 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (Ідентифікаційний код: НОМЕР_9 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 1331, 20 грн (одна тисяча триста тридцять гривень двадцять копійок) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_8 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя А.О. Сластьон