ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року
м. Чернівці
справа № 727/3014/23
провадження № 22-ц/822/605/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О.
суддів: Височанська Н. К., Кулянди М. І.,
за участю секретаря судового засідання Тодоряка Г. Д.
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідачка ОСОБА_2 
апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року та додаткове рішення від 09 лютого 2026 року
головуючий в суді першої інстанції суддя Терещенко О. Є.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 .
З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд: 
– визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 13 березня 2023 року у заяві, наданій зборам суддів Господарського суду Чернівецької області, а саме: «Оскільки обговорення питань порядку денного незавершене, прошу суддів при винесенні рішення врахувати наявність реального конфлікту інтересів між керівником апарату суду та суддею Байталюком В. Д. Цей конфлікт виник через мою відмову зробити аборт, тобто позбавити життя дитини … Документи про мою вагітність додаю до цієї заяви і прошу вас звернути увагу, що свої безпідставні заяви та звинувачення на мою адресу щодо нібито неналежного виконання посадових обов`язків були направлені суддею ОСОБА_1 на моє ім`я одразу після того, як йому стало відомо про мою вагітність. Суддя ОСОБА_1 з метою звільнення мене з роботи та уникнення власної відповідальності, здійснює спробу створити навколо мене напружену, ворожу образливу та зневажливу атмосферу. Однак, це в будь-якому разі не пов`язано з моєю професійною діяльністю. …. Знаю, що зможу самостійно виховати доньку. І нібито суддя ОСОБА_1 погодився залишити мене і мою родину в спокої та не заважати мені працювати. Але попередив, щоб я не очікувала на допомогу від колективу, так як на кожного з суддів він має компромат і використає його проти кожного, хто підтримає мене».
– зобов`язати ОСОБА_2 протягом 1 (одного) дня з дня набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати поширену відносно позивача недостовірну інформацію, шляхом подання ОСОБА_2 відповідної заяви через канцелярію Господарського суду Чернівецької області, а також принести свої публічні вибачення ОСОБА_1 в приміщенні Господарського суду Чернівецької області, що знаходиться за адресою: 58002, вулиця Ольги Кобилянської, 14, місто Чернівці;
– стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 1 гривні.
Позов обґрунтований тим, що 13 березня 2023 року відповідачка, обіймаючи посаду керівниці апарату Господарського суду Чернівецької області, зареєструвала через канцелярію Господарського суду Чернівецької області, в якому позивач працює на посаді судді, заяву в якій поширила недостовірну інформацію відносно нього, зокрема щодо наявності особистих стосунків між сторонами, факту спільного батьківства, ініціювання звільнення відповідачки з роботи за наявності конфлікту інтересів з метою приховування відповідних обставин.
Однак за твердженням позивача, наведені в заяві відповідачки від 13 березня 2023 року факти не відповідають дійсності, оскільки в своїй професійній діяльності він, як суддя, керується виключно законодавством України та сумлінно виконує свої посадові обов`язки, жодних особистих відносин з ОСОБА_2 у позивача немає, ніяких дій і вимог, окрім здійснення нею своїх професійних обов`язків він не вчиняв та не заявляв, що є батьком майбутньої дитини ОСОБА_2 , не вимагав від неї переривати вагітність і не має компромату на жодного з суддів Господарського суду Чернівецької області, ні з метою тиску на них щодо професійної діяльності ОСОБА_2 , ні з будь-якою іншою метою. А тому поширення таких фактичних тверджень є неправдивими та таким, що завдає значної шкоди честі, гідності та діловій репутації ОСОБА_1 , як судді, так і фізичній особі.
Також вказував на те, що 17 березня 2023 року зборами суддів Господарського суду Чернівецької області відповідачці ОСОБА_2 , як керівнику апарату даного суду, було оголошено недовіру. ОСОБА_1 з метою недопущення конфлікту інтересів у цих зборах участі не приймав через поширення відповідачкою неправдивої інформації у її заяві від 13 березня 2023 року.
В свою чергу розповсюдження завідомо неправдивої інформації щодо нього, як судді Господарського суду, без жодних підстав чи доказів, мало на меті уникнення відповідачкою власної відповідальності за неналежне виконання професійних обов`язків.
Наголошував на тому, що він є суддею, а отже особою із спеціальним статусом, який має незаплямовану репутацію, то розповсюдження відповідачкою такої інформації завдає образи честі та гідності не тільки позивачу, а і Господарському суду Чернівецької області, в цілому. Відповідачка охарактеризувала його, як особу, яка не має високих моральних цінностей. Така необґрунтована характеристика принижує його честь та гідність. У зв`язку з неправомірним поширенням відповідачкою широкому колу осіб недостовірної неправдивої інформації позивач знаходиться у стані постійного нервового напруження та стресу. В результаті чого, в нього різко знизилася працездатність, що в свою чергу, негативно впливає на виконання його трудових обов`язків та на повагу робочого колективу до нього.
Враховуючи весь зміст поданої відповідачкою заяви до зборів суддів Господарського суду Чернівецької області щодо судді ОСОБА_1 , її положення не можна вважати оціночним судженням.
З огляду на вищенаведене, позивач вважав, що інформація, яка була поширена відповідачкою, повинна бути визнана судом недостовірною і підлягає спростуванню.
Крім того, поширенням вищенаведеної неправдивої інформації позивачу завдано моральної шкоди, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги та спричиненні шкоди його діловій репутації.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.
Звернувшись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на поширення відповідачкою недостовірної інформації відносно нього, яка була викладена у заяві останньої до Зборів суддів Господарського суду Чернівецької області від 13 березня 2023 року.
Проаналізувавши зміст вищевказаної заяви суд дійшов висновку, що відповідачка у такий спосіб реалізувала своє право на звернення до компетентних органів, передбачене статтею 40 Конституції України, оскільки повідомила Збори суддів про наявність реального конфлікту інтересів між нею та суддею даного суду ОСОБА_1 .
Окрім цього, як встановлено судом рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 07 березня 2025 року, яке набрало законної сили, визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому поширення відповідної інформації не може вважатися недостовірним та таким, що завдало шкоди позивачу.
На підставі оцінки зібраних у справі доказів та норм права, які регулюють спірні відносини, суд дійшов висновку, що факти, які б доводили, що звернення відповідачки від 13 березня 2023 року до Зборів суддів Господарського суду Чернівецької області стосовно судді даного суду ОСОБА_1 , відбулося з метою приниження його честі, гідності чи ділової репутації, – відсутні.
Суд також взяв до уваги, що відповідачка, будучи матір`ю дитини позивача, перебуває з ним у реальному конфлікті інтересів, що підтверджується матеріалами справи. Крім того, відповідачка зазначає, що її звернення до Зборів суддів Господарського суду Чернівецької області були обумовлені її суб`єктивним сприйняттям дій позивача, що само по собі не є поширенням недостовірної інформації у розумінні статті 277 ЦК України.
З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позивач не надав достатніх доказів для підтвердження факту поширення відповідачкою завідомо недостовірної інформації, яка б порушувала його особисті немайнові права. 
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання відповідачки спростувати інформацію, наведену в заяві від 13 березня 2023 року, та зобов`язання останньої публічно вибачитись, а також про стягнення моральної шкоди, суд вважав, що вони є похідними від вимоги про визнання недостовірною інформації, поширеної у заяві ОСОБА_2 , а тому задоволенню не підлягають.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 лютого 2026 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 17 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
Додаткове рішення суду мотивоване тим, що заявлений до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу у сумі 80 000 гривень є неспівмірним зі складністю справи.
Врахувавши заперечення позивача, складність справи та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також принцип пропорційності, суд дійшов висновку, що обґрунтованим за обставин цієї справи є стягнення з позивача на користь відповідачки 17 000 гривень в рахунок відшкодування понесених нею витрат на правничу допомогу.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить:
– рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити;
– додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 09 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення заяви ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Акцентує увагу на тому, що фактичне твердження – це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт – це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що відповідачкою було розповсюджено недостовірну інформацію щодо нього у заяві від 13 березня 2023 року, наданій зборам суддів Господарського суду Чернівецької області». 
Аналіз змісту цієї заяви очевидно вказує на те, що висловлювання ОСОБА_2 , які стосуються позивача, за формою є твердженнями та наклепом.
Не можна розцінювати ці висловлювання як критику, бо в них відсутня конструктивна оцінка дій або вчинків, за які позивач міг бути підданий цій критиці. У заяві наявна лише констатація «фактів». Поширена відповідачкою інформація не відповідає дійсності, стосується безпосередньо позивача і має безумовним наслідком порушення його немайнових прав. Розповсюджена інформація стосовно позивача, яка не відповідає дійсності, висловлена в брутальній, принизливій для ОСОБА_1 формі, порочить його честь, гідність та ділову репутацію. 
Отже, судом першої інстанції не враховано, що висловлювання відповідачки у заяві від 13 березня 2023 року є фактичним твердженням, що містить недостовірну інформацію про позивача.
Суд першої інстанції помилково ототожнив подання ОСОБА_2 відповідної заяви як реалізацію нею права на звернення до компетентних органів, передбаченого статтею 40 Конституції України
Крім того, судом залишено поза увагою відсутність доказів правдивості поширеної інформації, а також те, що відповідачка, будучи державним службовцем і обізнаною з вимогами антикорупційного законодавства, свідомо звернулася не до компетентного органу щодо врегулювання можливого конфлікту інтересів, а до зборів суддів, які не наділені відповідними повноваженнями.
Суд першої інстанції безпідставно поклав у основу своїх висновків рішення Ради суддів України, не врахувавши, що воно є предметом судового оскарження та його правомірність на момент ухвалення рішення у цій справі не була перевірена й підтверджена судом. Отже, висновок суду про наявність у позивача реального конфлікту інтересів ґрунтується на обставинах, що не є остаточно встановленими, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи та передчасність зроблених висновків.
Також вказує на те, що 08 квітня 2024 року позивач звернувся до суду із заявою про відмову від позову в частині спростування недостовірної інформації, викладеної в заяві ОСОБА_2 від 13 березня 2023 року про батьківство ОСОБА_1 щодо дитини ОСОБА_2 , зокрема: «батьком якої є суддя Байталюк В. Д.», «я переконувала суддю ОСОБА_1 (при чому неодноразово), що жодних претензій до нього як батька нашої дитини я не маю і не матиму».
Проте суд першої інстанції цю заяву не розглянув, провадження у відповідній частині позовних вимог не закрив.
В частині оскарження додаткового рішення суду ОСОБА_1 вказує на те, що це рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та має на меті усунути неповноту судового рішення.
У зв`язку з наявністю, на думку позивача, підстав для скасування рішення по суті спору підлягає скасуванню й додаткове рішення.
Окрім цього суд першої інстанції стягуючи з позивача на користь відповідачки понесені нею витрати на правничу допомогу не врахував, що договір про надання правничої допомоги між ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «Софяк та партнери» було укладено 31 липня 2023 року, тоді як відповідно до ухвали суду підготовче провадження було закінчено і призначено справу до розгляду по суті ще 05 липня 2023 року. З огляду на викладене, твердження відповідачки про проведення ряду консультацій для визначення правової позиції та документів, необхідних для її обґрунтування, а також щодо розробки та узгодження стратегії захисту по справі підлягає критичній оцінці.
Також відповідачкою в повній мірі не доведено надання правничої допомоги адвокатами адвокатського об`єднання «Софяк та партнери», з яким укладено відповідний договір, в частині складання окремих процесуальних документів та представництва її інтересів у всіх судових засіданнях, які вказані у заяві про ухвалення додаткового рішення.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , у відзиві на апеляційну скаргу просила апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року та додаткове рішення від 09 лютого 2026 року залишити без змін.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 працює на посаді судді Господарського суду Чернівецької області, в якому також працювала до виходу у відпустку по догляду за дитиною ОСОБА_2 , обіймаючи посаду керівника апарату Господарського суду Чернівецької області.
Згідно з протоколом зборів суддів Господарського суду Чернівецької області від 10 березня 2023 року № 1 за результатами розгляду питань порядку денного зокрема прийнято наступні рішення:
– відхилено звіт керівниці апарату Господарського суду Чернівецької області ОСОБА_2 щодо організаційного забезпечення роботи суду за 2022 рік (12 голосів – «за», 1 голос – «утримався»);
– призначено на 17 березня 2023 року збори суддів Господарського суду Чернівецької області для розгляду питання щодо висловлення недовіри керівниці апарату суду Пилип`як М. О. (12 голосів – «за», 1 голос – «утримався»).
13 березня 2023 року ОСОБА_2 подала до Господарського суду Чернівецької області заяву, адресовану зборам суддів, у якій просила при ухваленні зборами суддів рішень щодо неї, як керівника апарату суду, врахувати наявність реального конфлікту інтересів із суддею ОСОБА_1 .
Згідно з протоколом зборів суддів Господарського суду Чернівецької області від 17 березня 2023 року № 2 за результатами розгляду питань порядку денного прийнято рішення про висловлення недовіри керівниці апарату Господарського суду Чернівецької області Пилип`як М. О. (10 голосів – «за», 2 голоси – «утримався»).
Рішенням Ради Суддів України від 13 листопада 2025 року № 51 вирішено, що суддя Господарського суду Чернівецької області ОСОБА_1 , виступаючи одноособово 10 березня 2023 року на зборах суддів Господарського суду Чернівецької області, щодо недоліків звіту керівниці апарату суду Пилип`як М. О. та за результатами розгляду звіту висловити їй недовіру, голосуючи на зборах суддів Господарського суду Чернівецької області 10 березня 2023 року за відхилення звіту керівника апарату, а 17 березня 2023 року – беручи участь в обговоренні на зборах суддів питання щодо висловлення недовіри керівниці апарату названого суду ОСОБА_2 , діяв в умовах реального конфлікту інтересів.
Постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 жовтня 2025 року визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області від 05 вересня 2023 року № 21-ОС про звільнення ОСОБА_2 з посади керівниці апарату Господарського суду Чернівецької області. Поновлено ОСОБА_2 на посаді керівниці апарату Господарського суду Чернівецької області.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 07 березня 2025 року, яке набрало законної сили, визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення та додаткове рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону, виходячи з наступного.
Щодо вирішення спору по суті
Стаття 34 Конституції України гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
За змістом частини першої статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.
Вказаному праву відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну й таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію, інформацію (стаття 68 Конституції України).
Отже, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
За статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у приниженні честі і гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно зі статтею 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Згідно з частинами першою, другою статті 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Судження є такою думкою, у якій при її висловлюванні дещо стверджується про предмет дійсності і яка об`єктивно є або істинною чи хибною і неодмінно однією із двох. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
Фактичне твердження – це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт – це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Ураховуючи те, що факт сам по собі є категорією об`єктивною, незалежною від думок і поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 23 вересня 2025 року у справі № 910/11308/24, від 08 серпня 2019 року в справі № 910/19082/16, від 13 березня 2024 року в справі № 712/10999/22.
У пункті 46 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Lingens v. Austria» від 08 липня 1986 року (заява № 9815/82) зауважується, що суду необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання – ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10 є однією з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (пункт 41 рішення).
Згідно з правовою позицією, яка викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року в справі № 905/902/20, юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є сукупність таких обставин як: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи (постанова Верховного Суду від 26 лютого 2026 року в справі № 203/1721/24).
За висновком суду першої інстанції, поширена стосовно ОСОБА_1 в оспорюваній заяві ОСОБА_2 , яка була адресована зборам Господарського суду Чернівецької області, інформація не підлягає визнанню недостовірною та такою, що принижує честь і гідність позивача.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі № 761/33563/20 вказано, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.
Верховний Суд вже звертав увагу, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року в справі № 486/1112/16-ц (провадження № 61-16970св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2023 року у справі № 761/14615/21 (провадження № 61-4435св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від13 березня 2024 року в справі № 712/10999/22 (провадження № 61-13517св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року в справі № 752/30879/21 (провадження № 61-4554св24)).
Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 серпня 2019 року у справі № 751/3058/17 (провадження № 61-40787св18) зазначено: у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі – Декларація), а також рекомендації, що містяться в Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі – Резолюція).
У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.
У рішенні від 07 лютого 2012 року у справі «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, не відома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, тоді як публічних осіб така норма не стосується.
Разом з цим в таких справах, як «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлося про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.
За результатом аналізу вказаних рішень можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики".
У постанові від 14 липня 2021 року у справі № 203/360/20 (провадження № 61-17422св20) Верховний Суд зробив висновок про те, що публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодилися на таку увагу. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів), а публічні особи мають бути толерантними до різкої, навіть некоректної критики.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 липня 2023 року у справі № 214/11028/21 (провадження № 61-13067св22) зазначено, що межа допустимої критики стосовно політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкривають свої слова і вчинки для ретельної уваги всього суспільства, повинні це усвідомлювати і мають виявляти більшу терпимість.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
За обставин цієї справи позивач та відповідачка на час виникнення спірних правовідносин працювали у Господарському суді Чернівецької області на посадах судді та керівниці апарату суду відповідно.
Згідно з протоколом зборів суддів Господарського суду Чернівецької області від 10 березня 2023 року № 1 до порядку денного було включено питання з розгляду звіту керівниці апарату Господарського суду Чернівецької області Пилип`як М. О. щодо організаційного забезпечення роботи суду за 2022 рік.
За наслідком розгляду цього питання відхилено звіт керівниці апарату суду Пилип`як М. О. та призначено на 17 березня 2023 року збори суддів для розгляду питання щодо висловлення недовіри керівниці апарату суду.
За змістом частини третьої статті 155 Закону «Про судоустрій і статус суддів» керівник апарату суду несе персональну відповідальність за належне організаційне забезпечення суду, суддів та судового процесу, функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, інформує збори суддів про свою діяльність. Збори суддів можуть висловити недовіру керівнику апарату суду, що має наслідком звільнення його з посади.
Як вбачається з матеріалів справи саме у зв`язку із призначення зборів суддів, до порядку денного яких включення питання щодо висловлення недовіри керівниці апарату суду ОСОБА_2 , останньою подано заяву, у якій повідомлено про наявність реального конфлікту інтересів із суддею ОСОБА_1 та наведено обґрунтування щодо цього.
Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, медіа, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»).
Згідно з частиною першою статті 19 Закону України Законом України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані, серед іншого, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги.
Верховний Суд уже неодноразово та послідовно зауважував, що у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі 707/53/17, від 21 березня 2019 року у справі № 727/5418/17, від 02 вересня 2020 року у справі № 554/10962/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 752/5766/16-ц, від 16 листопада 2021 року у справі № 214/4203/19, від 21 лютого 2023 року у справі № 707/1132/22, від 22 лютого 2023 року у справі № 201/12324/20, від 06 квітня 2023 року у справі № 585/3074/21.
У цій справі звернення ОСОБА_2 із заявою до зборів суддів, хоча й не підпадає під ознаки звернення у розумінні Закону України «Про звернення громадян», проте пов`язане із віднесенням до виключних повноважень зборів суддів вирішення питання щодо висловлення недовіри керівнику апарату суду та відповідно до положень статті 155 Закону «Про судоустрій і статус суддів» є підставою звільнення з посади.
Тобто у такий спосіб ОСОБА_2 захищала своє право на працю та вважала, що процедура її звільнення пов`язана із наявністю конфлікту інтересів між нею та суддею Байталюком В. Д.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обставини, на які посилається позивач, не можуть свідчити про наявність підстав для задоволення позову про захист його честі та гідності у зв`язку із зазначенням відповідачкою у зверненні до зборів суддів, якими власне і вирішувалося питання висловлення їй недовіри, інформації щодо причин ініціювання її звільнення.
Крім цього, судами встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що зазначена відповідачкою у зверненні до зборів суддів інформація мотивована цілеспрямованими діями, направленими на приниження честі та гідності позивача.
Фактично на підтвердження реального конфлікту інтересів ОСОБА_2 були наведені фактичні твердження про існування між сторонами близьких стосунків та народження від позивача дитини.
Разом з цим ОСОБА_1 такі твердження не вважав недостовірними і не вимагав їх спростування. Окрім цього рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 07 березня 2025 року, яке набрало законної сили, визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком дитини – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У цій частині колегія суддів також звертає увагу на те, що особа має право на самозахист свого цивільного права та права іншої особи від порушень і протиправних посягань. Самозахистом є застосування особою засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства частина перша статті 19 ЦК України).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право, зокрема на відповідь (частина перша статті 277 ЦК України).
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, та дійшов загалом правильного висновку про те, що наведена у заяві до зборів суддів інформація не підлягає визнанню недостовірною та спростуванню. Для відновлення порушених, на думку позивача, прав він не був позбавлений можливості скористатися правом на відповідь щодо наведених відповідачкою у заяві обставин.
У своїх висновках апеляційний суд керується також тим, вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною та її спростування, Верховний Суд неодноразово наголошував, що у кожному конкретному випадку необхідно встановити характер поширеної інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. При цьому підлягає врахуванню зміст та контекст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, відносно якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення, а також судам слід розрізняти критику діяльності та стверджувальні висловлювання щодо вчинення кримінальних правопорушень. У випадку встановлення, що інформація, про спростування якої ініційовано питання у справі, містить ознаки оціночних суджень, викладена у формі провокативної риторики з використанням характерних для оціночних суджень мовностилістичних засобів, така інформація вважається суб`єктивною думкою розповсюджувачів, яку не можна перевірити щодо відповідності дійсності та спростувати. Вказана практика у спірних правовідносинах є сталою (постанови Верховного Суду від 09 січня 2024 року у справі № 758/10740/16-ц (провадження № 61-195св23), від 14 березня 2024 року у справі № 127/18736/20 (провадження № 61-10780св23), від 01 жовтня 2025 року у справі № 358/10327/19 (провадження № 61-12134св23)).
Урахувавши встановлені у справі обставини, зокрема контекст поширення інформації, яку позивач вважає недостовірною, а саме те, що така інформація була викладена відповідачкою у заяві до зборів суддів, якими вирішувалося питання про висловлення їй недовіри, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірні висловлювання містять як твердження про факти, так і оціночні судження, а тому не можуть розглядатися виключно як фактологічні твердження.
Аналогічних висновків щодо характеру тверджень, які мають у своїй структурі одночасно як твердження про факти, так і оціночні судження дійшов Верховний Суд у постановах від 22 липня 2020 року у справі № 638/1098/16-ц (провадження № 61-43992св18) та від 08 вересня 2025 року у справі № 243/2858/21 (провадження № 61-6982св25).
При цьому як встановлено судами, наведені фактичні твердження ОСОБА_2 у заяві від 13 березня 2023 року не є недостовірними.
Оскільки судом першої інстанції надано належну правову оцінку характеру спірної інформації та з`ясовано, що таку інформацію не можна вважати фактологічними твердженнями, тобто поширена інформація не порушує особисті немайнові права позивача, відсутні також правові підстави для відшкодування шкоди, оскільки його особисті немайнові права не було порушено (стаття 280 ЦК України).
В даному випадку вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про захист честі та гідності, а тому задоволенню не підлягає.
Зазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 26 лютого 2026 року у справі № 203/1721/24 (провадження № 61-168св26).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.
Зокрема колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині не розгляду заяви позивача про відмову від позову в частині спростування недостовірної інформації, викладеної в заяві ОСОБА_2 від 13 березня 2023 року про батьківство ОСОБА_1 щодо дитини ОСОБА_2 , зокрема: «батьком якої є суддя Байталюк В. Д.», «Я переконувала суддю ОСОБА_1 (при чому неодноразово), що жодних претензій до нього як батька нашої дитини я не маю і не матиму.».
Звертаючись із позовом до ОСОБА_2 у цій справі ОСОБА_1 просив, зокрема, визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 13 березня 2023 року у заяві, наданій зборам суддів Господарського суду Чернівецької області, а саме: «Оскільки обговорення питань порядку денного незавершене, прошу суддів при винесенні рішення врахувати наявність реального конфлікту інтересів між керівником апарату суду та суддею Байталюком В. Д. Цей конфлікт виник через мою відмову зробити аборт, тобто позбавити життя дитини, батьком якої є суддя ОСОБА_1 . Документи про мою вагітність додаю до цієї заяви і прошу вас звернути увагу, що свої безпідставні заяви та звинувачення на мою адресу щодо нібито неналежного виконання посадових обов`язків були направлені суддею ОСОБА_1 на моє ім`я одразу після того, як йому стало відомо про мою вагітність. Суддя ОСОБА_1 з метою звільнення мене з роботи та уникнення власної відповідальності, здійснює спробу створити навколо мене напружену, ворожу образливу та зневажливу атмосферу. Однак, це в будь-якому разі не пов`язано з моєю професійною діяльністю. Я переконувала суддю ОСОБА_1 (при чому неодноразово), що жодних претензій до нього як батька нашої дитини я не маю і не матиму Знаю, що зможу самостійно виховати доньку. І нібито суддя ОСОБА_1 погодився залишити мене і мою родину в спокої та не заважати мені працювати. Але попередив, щоб я не очікувала на допомогу від колективу, так як на кожного з суддів він має компромат і використає його проти кожного, хто підтримає мене».
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
За змістом частин першої другої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач – визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.
У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.
Верховний суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 180/2161/19 (провадження № 61-4047св22) дійшов висновку, що за змістом статті 206 ЦПК України відмова від позову – це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу. Відмова позивача від позову – це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду.
Разом з цим подання відповідної заяви ОСОБА_1 не свідчить про відмову від позовної вимоги про визнання недостовірною інформації, поширеної ОСОБА_2 у заяві зборам суддів від 13 березня 2023 року.
З цих обставин у суду були відсутні підстави для прийняття заяви про відмову від позову (його частини) та закриття у відповідній частині провадження у справі.
Щодо оскарження додаткового рішення від 09 лютого 2026 року
Вирішуючи питання розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлені до відшкодування ОСОБА_2  витрати на правничу допомогу у сумі 80 000 гривень не підлягають стягненню з  ОСОБА_1 у повному розмірі.
Виходячи з критеріїв розумності, співмірності, реальності та пропорційності судових витрат та обставин даної справи, суд прийшов до висновку, що витрати відповідачки на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи в суді першої інстанції, підлягають зменшенню до 17 000 гривень.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (пункти 1, 4 частини першої статті 133 ЦПК України).
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
– має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
– з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року N 922/1964/21, а також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу відповідачка надала: копію договору про надання правничої допомоги від 31 липня 2023 року (том 2, а. с. 101-102), додаток до договору про надання правничої допомоги від 31 липня 2023 року (том 2, а. с. 103).
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
«… не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права».
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Як встановлено судом першої інстанції правнича допомога у справі ОСОБА_2 надавалася адвокатом Адвокатського об`єднання «Софяк та партнери» Софяк В. В. на підставі договору про надання правничої допомоги від 31 липня 2023 року.
Відповідно до умов договору сторони погодили, що клієнт за цим договором зобов`язаний оплатити адвокату гонорар за надання правничої допомоги. Гонорар за надання правничої допомоги та порядок його розрахунку узгоджується сторонами у додатку 1 до договору, який є його невід`ємною частиною (пункти 4.1, 4.2 договору).
Згідно з додатком 1 до договору про надання правничої допомоги від 31 липня 2023 року сторони погодили, що вартість послуг адвоката (сума гонорару) за цим договором встановлюється в розмірі 80 000 гривень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) дійшла наступних висновків: «учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.» (пункти 168, 169 постанови).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Колегія суддів наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 реалізував своє право заперечувати проти заявленого відповідачкою до відшкодування розміру витрат на правничу допомогу, зробивши про це відповідну заяву (том 2, а. с. 109-113).
Власне доводи позивача, викладені ним у заяві, і слугували підставою зменшення судом витрат на правничу допомогу, які понесла інша сторона.
В апеляцій скарзі представник позивача посилаючись на ті ж обставини, які були викладені у поданих до суду першої інстанції запереченнях, та вважаючи взагалі відсутніми підстави для стягнення таких витрат не спростувала, що правнича допомога відповідачці у цій справі не надавалася, тобто не спростувала її реальність, як і не навела переконливих аргументів на користь помилкового визначення судом першої інстанції розміру цих витрат.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що виходячи з критеріїв розумності, співмірності, реальності та пропорційності судових витрат та обставин даної справи, судові витрати на правничу допомогу, які понесла відповідачка, і які слід стягнути з іншої сторони, підлягали зменшенню до 17 000 гривень.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції від 08 грудня 2025 року та додаткове рішення від 09 лютого 2026 року ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому його слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 08 грудня 2025 року та додаткове рішення від 09 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 15 травня 2026 року.

Суддя-доповідач     Олександр ОДИНАК

Судді :      Наталія ВИСОЧАНСЬКА 

Мирослава КУЛЯНДА