ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 520/11936/25
адміністративне провадження № К/990/42705/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 

розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 520/11936/25
за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області про стягнення суддівської винагороди, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року (суддя Садова М. І.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2025 року (суддя-доповідач - Жигилій С.П., судді: Макаренко Я.М., Перцова Т.С.)
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (далі також - відповідач), у якому просив стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області на користь судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 різницю недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 1 січня 2021 року до 9 жовтня 2023 року на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 2021 рік - 2270.00 грн; на 2022 рік - 2481.00 грн; на 2023 рік - 2684.00 грн з урахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області про стягнення суддівської винагороди залишено без руху. Надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви.
Залишаючи позов без руху, суд першої інстанції зазначив, що спірні правовідносини в частині вимог про перерахунок суддівської винагороди за період, починаючи з 19 липня 2022 року, підлягають регулюванню статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у редакції Закону України від 1 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), яка передбачає тримісячний строк звернення до суду, та дійшов висновку про його пропуск позивачем.
21 травня 2025 року на виконання вимог ухвали суду позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій на обґрунтування поважності причин його пропуску зазначено, що правовідносини, пов`язані з проходженням ним публічної служби, тривають з 13 лютого 2012 року та на момент звернення до суду не були припинені. У зв`язку з цим позивач вважав, що право на звернення до суду із заявленими позовними вимогами не обмежується будь-яким процесуальним строком, а положення Закону № 2352-IX на спірні правовідносини не поширюються. Окрім того, на обґрунтування дотримання строку звернення до суду позивачем вказано про те, що частина спірного періоду, а саме з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року, охоплювалася дією Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX, яким передбачено продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року у задоволенні клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду із позовними вимогами за період з 19 липня 2022 року до 9 жовтня 2023 року відмовлено.
Адміністративний позов ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області про стягнення суддівської винагороди, в частині позовних вимог щодо стягнення з територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області на користь судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 різницю недонарахованої та невиплаченої суддівської винагороди та допомоги на оздоровлення за період з 19 липня 2022 року до 9 жовтня 2023 року на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня відповідного року на підставі частин 2, 3 статті 135 Закону України від 2 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 2022 рік - 2481,00 грн; на 2023 рік - 2684,00 грн, з врахуванням виплачених сум та утриманням передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті, за період з 19 липня 2022 року до 9 жовтня 2023 року - повернуто позивачу.
Правовою підставою для повернення позовної заяви слугували частина друга статті 123 та пункт 9 частини четвертої статті 169 КАС України.
Мотивуючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що оклад є щомісячним періодичним платежем, розмір якого відомий особі, яка його отримує, а відтак така особа має реальну та об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість і вчинити активні дії для отримання інформації щодо рішення, на підставі якого оклад було призначено або перераховано, його складових, порядку їх обчислення та нормативно-правових актів, якими визначено відповідний розрахунок.
Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач міг дізнатися про порушення свого права отримавши суддівську винагороду за липень 2022 року, у цьому ж місяці та установити, що така обчислена виходячи із розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2102,00 грн. 
Крім того, судом вказано, що надана позивачем довідка про проходження військової служби та перебування на курсах перепідготовки і підвищення кваліфікації у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут не є належним доказом поважності причин пропуску строку звернення до суду, оскільки не підтверджує існування обставин, які об`єктивно унеможливлювали подання позову у межах спірного періоду.
Відтак, Харківським окружним адміністративним судом зазначено, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду щодо вимог, які стосуються періоду з 19 липня 2022 року до 9 жовтня 2023 року. 
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2025 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року - без змін.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення до суду, апеляційним судом зазначено, що продовження тримісячного строку на період дії карантину не виключає застосування статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ до правовідносин, які виникли після 19 липня 2022 року.
Таким чином, апеляційним судом констатовано, що позивач мав звернутися до суду протягом трьох місяців після 30 червня 2023 року щодо вимог за період з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року, щодо вимог за період з 1 липня 2023 року до 9 жовтня 2023 року, у межах тримісячного строку з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, проте звернувся з позовом лише 12 травня 2025 року, у зв`язку з чим погодився з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви на підставі частини другої статті 123 КАС України та пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України через пропуск встановленого законом строку звернення до суду за відсутності поважних причин такого пропуску.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із вказаними судовими рішеннями, позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2025 року, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування вимог касаційної скарги її автором вказано, що судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно застосовано до спірних правовідносин статтю 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-ІХ, оскільки, на його думку, спірні правовідносини виникли до 19 липня 2022 року та мали триваючий характер після цієї дати, а тому до них підлягає застосуванню редакція зазначеної норми, чинна до внесення змін Законом № 2352-ІХ, яка не передбачала обмеження строку звернення до суду. 
Крім того, скаржник вказує на помилковість висновку суду апеляційної інстанції про наявність у позивача можливості звернутися до суду протягом тримісячного строку після 30 червня 2023 року з вимогами за період з 19 липня 2022 року до 30 червня 2023 року, посилаючись на обставини, пов`язані із здійсненням щодо нього заходів з призову на військову службу під час мобілізації у серпні та жовтні 2023 року.
Узагальнюючи підстави касаційного оскарження, автор касаційної скарги зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права.
Ухвалою від 6 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
За інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ - касаційна скарга у справі № 520/11936/25 доставлена в Електронний кабінет відповідача 21 жовтня 2025 року, а електронний документ - ухвала суду про відкриття касаційного провадження від 6 листопада 2025 року доставлена 8 листопада 2025 року, що підтверджується відповідними довідками про доставку електронних листів.
Відзив на касаційну скаргу не надходив, що не перешкоджає перегляду оскаржуваного судового рішення у силу частини четвертої статті 338 КАС України.
Ухвалою від 29 червня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків судів першої та апеляційної інстанцій, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи 
Переглянувши оскаржувані судові рішення у межах, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Спір у цій справі виник у зв`язку із протиправними, на думку позивача, діями відповідача щодо обчислення та виплати йому суддівської винагороди у період із 1 січня 2021 року до 9 жовтня 2023 року.
При цьому, у межах цього касаційного провадження Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права щодо повернення позовної заяви в частині позовних вимог про нарахування та виплату позивачеві суддівської винагороди за період із 19 липня 2022 року.
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За усталеною практикою Верховного Суду положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Колегія суддів зауважує, що суддівська винагорода за своєю правовою природою є різновидом заробітної плати, гарантованою державою, яка отримується у якості винагороди за здійснення правосуддя на професійній основі, а відтак правовідносини щодо її нарахування та виплати мають характер трудових відносин у частині захисту майнового права на її отримання, що узгоджується, зокрема, з положеннями статті 43 Конституції України.
Водночас положення Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» не встановлюють спеціального строку звернення до суду з вимогами, що виникають із правовідносин щодо нарахування та виплати суддівської винагороди, а відтак не містять норм, які б визначали особливий порядок обчислення чи тривалість такого строку.
З огляду на викладене, у спорах про стягнення суддівської винагороди у разі її неналежної виплати підлягають застосуванню положення статті 233 КЗпП України, яка встановлює спеціальні строки звернення до суду з вимогами, що випливають із трудових правовідносин, зокрема щодо виплати належної за працю винагороди. Застосування саме цієї норми забезпечує ефективний судовий захист порушеного майнового права та не допускає звуження обсягу гарантій оплати праці для осіб, які перебувають на публічній службі, порівняно з іншими категоріями працівників.
Так, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених Законом № 2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу та другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
Повертаючи позовну заяву, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач, звернувшись у травні 2025 року до суду з вимогами, зміст яких охоплює період із 19 липня 2022 року до 9 жовтня 2023 року, пропустив встановлений статтею 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX) тримісячний строк звернення до суду, при цьому поважних та об`єктивних причин для його поновлення не навів.
Водночас у касаційній скарзі зазначено про неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 233 КЗпП України, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Законом № 2352-ІХ та мають триваючий характер, а відтак до них підлягає застосуванню редакція частини другої статті 233 КЗпП України, яка не передбачала обмежень щодо строку звернення до суду.
У світлі надання оцінки висновку, який сформований судами в оскаржуваних рішеннях, і доводам позивача, колегія суддів зазначає, що з метою забезпечення єдності практики вирішення спорів у правовідносинах щодо застосування приписів статті 233 КЗпП України, судова палата з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) здійснила перегляд судового рішення у справі № 460/21394/23, у рамках якої сформувала єдиний підхід до застосування статті 233 КЗпП України в частині строку звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.
У постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 Судова палата зазначила, що частиною першою статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Судова палата урахувала позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, яку неодноразово висловлював Конституційний Суд України, зокрема, у Рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Судова палата виснувала, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України в редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).
Верховний Суд зауважує, що хоча у справі № 460/21394/23 предметом судового розгляду були правовідносини, пов`язані з виплатою грошового забезпечення військовослужбовців, а не суддівської винагороди, правові висновки, викладені у постанові Судової палати від 21 березня 2025 року, визначають загальний підхід до застосування приписів статті 233 КЗпП України незалежно від виду публічної служби. Зазначені висновки спрямовані на забезпечення єдності судової практики щодо визначення редакції статті 233 КЗпП України, яка підлягає застосуванню до триваючих у часі правовідносин, а відтак підлягають урахуванню судами під час вирішення спорів, пов`язаних із виплатою суддівської винагороди, зокрема й у справі, що розглядається.
Водночас, дійшовши висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, суди попередніх інстанцій безпідставно пов`язали момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, із закінченням дії карантину.
У контексті зазначеного Верховний Суд зауважує, що згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 карантин, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, скасовано 30 червня 2023 року.
Для обчислення строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, обставина завершення карантину підлягає обов`язковому врахуванню, проте ключовим для визначення початку відліку строку є день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (частина перша), або день отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні (частина друга).
Верховний Суд звертає увагу на те, що основним орієнтиром, який дозволив би однозначно визначати момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права на виплату належного йому розміру суддівської винагороди, є дата ознайомлення позивача з документом, що відображає фактичні суми виплат.
Чинне законодавство не встановлює спеціальної форми такого документа та порядку його доведення до відома судді. Водночас такими документами можуть бути розрахункові листи, відомості про нарахування та виплату суддівської винагороди, фінансові повідомлення або інші документи, що містять відомості про складові виплати, їх розміри та здійснені утримання, які надаються під час виплати суддівської винагороди і з яких суддя має об`єктивну можливість встановити розмір отриманої суми, її складові та можливу неповноту виплати.
Саме з моменту ознайомлення з таким документом у судді виникає реальна можливість та об`єктивна необхідність оцінити правильність здійснених нарахувань, виявити можливі порушення, що і буде усвідомленим сприйняттям особи наявності/відсутності порушеного права щодо належних виплат.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство належить застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Проаналізувавши положення Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», Верховний Суд дійшов висновку, що спеціальне законодавство не встановлює обов`язку відповідного суду інформувати суддю про суму нарахованої та виплаченої суддівської винагороди з детальним розшифруванням її складових. Саме тому, з огляду на відсутність такого регулювання у спеціальних нормах, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи загального трудового законодавства, які покладають на роботодавця відповідний обов`язок.
Так, положення статті 110 КЗпП України передбачають, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Обумовлений приписами цієї статті обов`язок роботодавця забезпечує працівнику визначеність у нарахованих і виплачених сумах та, у разі виникнення спірних ситуацій, сприяє своєчасному захисту його трудових прав.
Зазначений підхід узгоджується і з міжнародними стандартами. Норми національного законодавства (стаття 110 КЗпП України) повністю відповідають положенням статті 14 Конвенції про захист заробітної плати 1949 року (№ 95), ратифікованої Україною 4 серпня 1961 року, яка передбачає необхідність ужиття ефективних заходів для забезпечення інформування працівників у належний і зрозумілий спосіб, зокрема, (b) під час кожної виплати заробітної плати - про відомості щодо їхньої заробітної плати за відповідний період оплати праці, якщо такі відомості можуть змінюватися.
У розвиток положень Конвенції 95 Комітет експертів із застосування конвенцій та рекомендацій CEACR (МОП) сформував Рекомендацію щодо захисту заробітної плати 1949 року (№ 85), пункт 7 розділу IV якої конкретизує, що працівників слід інформувати під час кожної виплати заробітної плати про такі відомості, які стосуються відповідного періоду виплати та можуть зазнавати змін: (a) валова сума нарахованої заробітної плати; (b) усі відрахування, які були здійснені, із зазначенням підстав та їхнього розміру; (c) чиста сума заробітної плати, що підлягає виплаті.
Отже, як норми національного законодавства, так і міжнародні стандарти покладають на роботодавця чіткий обов`язок забезпечити працівникові повну, своєчасну та зрозумілу інформацію про склад, розмір і підстави нарахування та виплати заробітної плати.
Як зазначалося, законодавство не встановлює форму інформування роботодавцем працівника про складові нарахованих і виплачених сум заробітної плати, а тому суд, при вирішенні питання дотримання строку звернення до суду, повинен, крім іншого, з`ясовувати таку форму повідомлення, що буде відповідати дотриманню принципу офіційності в адміністративному судочинстві.
Таким чином, для встановлення дати початку обчислення строку звернення до суду з позовними вимогами за період із 19 липня 2022 року до 9 жовтня 2023 року, суд повинен з`ясувати, чи виконав відповідач передбачений статтею 110 КЗпП України обов`язок щодо позивача (якщо так, то в якій формі), та коли позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум суддівської винагороди за кожен місяць зазначеного періоду.
Викладене в сукупності дає підстави для висновку про неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування положень статті 233 КЗпП України, у зв`язку з чим суди обох інстанцій дійшли передчасного висновку про недотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом в частині вимог за 19 липня 2022 року до 9 жовтня 2023 року та, як наслідок, повернення позовної заяви в цій частині на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України.
До того ж, як вбачається із оскаржуваних судових рішень, суди взагалі не визначили частину статті 233 КЗпП, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин. Зазначене, у сукупності з вищенаведеним, не дозволяє суду касаційної інстанції перевірити правильність застосування судами норм матеріального права при вирішенні спірних правовідносин.
Ураховуючи наведене, колегія суддів констатує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про наявність підстав для повернення позову, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, які перешкоджають подальшому провадженню у справі. Отже, доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження.
Таким чином, переглянувши в передбачених статтею 341 КАС України межах рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Суд встановив неправильне застосування норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення та не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в цій справі про повернення позову в означеній частині.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу для продовження розгляду.
Відповідно до частини першої статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Згідно з частиною четвертою статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З огляду на положення статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржені судові рішення судів попередніх інстанцій - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

V. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 26 травня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 6 жовтня 2025 року у справі № 520/11936/25 скасувати.
Справу № 520/11936/25 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді	В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк