ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року
м. Київ

справа № 399/534/23

провадження № 61-6425св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) -   ОСОБА_1 ,
відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) -   ОСОБА_2 ,
відповідач за зустрічним позовом- ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Супруном Леонідом Вікторовичем, на постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 січня 2025 рокуу складі колегії суддів: Чельник О. І., Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,

ВСТАНОВИВ: 

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що він та  ОСОБА_2 з 14 листопада 2020 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 23 листопада 2022 року у справі № 399/467/22. Від шлюбу дітей вони не мають.

За час шлюбу за спільні кошти 24 лютого 2021 року подружжя придбало житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, загальною площею 78,0 кв. м, житловою площею 30,9 кв. м, вартістю 42 500 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за відповідачкою.

Посилався на те, що зазначене майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, проте між ними відсутнє порозуміння щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя. Оскільки у добровільному порядку поділити вказане майно відповідачка відмовляється, тому вважав, що його слід поділити на підставі статей 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд в порядку поділу спільного майна подружжя:
- виділити у його власність 1/2 частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, загальною площею 78,0 кв. м, житловою площею 30,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- виділити у власність ОСОБА_2 1/2 частини вказаного житлового будинку.

Короткий зміст зустрічних позовних вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 24 лютого 2021 року під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 вона уклала договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до вказаного договору вартість житлового будинку за згодою сторін становила 42 500 грн.

Зазначала, що спірний житловий будинок не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, а є її особистою приватною власністю, оскільки був придбаний виключно за кошти, що належали їй особисто та були отримані від продажу іншого будинку у зв`язку із перебуванням у попередньому шлюбі, а не за спільні з ОСОБА_1 кошти.

Вказувала, що за продаж будинку у лютому 2020 році вона отримала від матері свого колишнього чоловіка - ОСОБА_4 3 500 доларів США, що підтверджується договором дарування грошей від 27 лютого 2020 року, укладеного між нею та ОСОБА_3 , відповідно до якого остання подарувала їй зазначену суму коштів.

При цьому та обставина, що договір дарування грошей не був посвідчений нотаріально, як того вимагає стаття 719 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), пояснюється тим, що  ОСОБА_3 не хотіла сплачувати державне мито за вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення договору. Разом із тим, сторони дотрималися усіх суттєвих умов договору дарування грошей, виконали його умови, що відповідно до частини п`ятої статті 220 ЦК України є підставою для визнання його дійсним.

Посилалася на те, що з метою придбання спірного будинку вона ще до укладення шлюбу з відповідачем дала завдаток потенційному продавцю у розмірі 10 000 грн, а решту суми сплатила лише після оформлення продавцем права власності на житловий будинок та тільки у лютому 2021 року змогла зареєструвати за собою право власності на нього. Крім того, ще до укладення шлюбу із відповідачем, вона здійснювала ремонт та покращення спірного будинку за кошти, які належали їй особисто.

За час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , останній ніде не працював, не мав будь-якого доходу, не займався домашнім господарством та у нього не було будь-яких інших поважних причин, через які він не міг би отримувати хоча б якийсь дохід, а жив майже повністю за рахунок дружини. Разом із цим, вона постійно працювала, мала офіційний дохід.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_2 просила суд:
- визнати дійсним договір дарування грошей від 27 лютого 2020 року; 
- визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Ухвалою Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 15 січня 2024 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2  об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Ухвалою Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 29 березня 2024 року залучено до участі у справі як співвідповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 .

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року у складі судді Лях М. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано дійсним договір дарування грошових коштів у сумі 3 500 доларів США, укладений 27 лютого 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .
Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ним не доведено належними та допустимими доказами факт придбання житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1 за спільні сумісні кошти колишнього подружжя.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовилися щодо усіх істотних умов договору, відбулося повне виконання його умов, так як грошові кошти були отримані ОСОБА_2 , але сторони договору ухилилися від його нотаріального посвідчення та така можливість станом на час розгляду справи втрачена, районний суд дійшов висновку про визнання дійсним договору дарування грошових коштів у сумі 3 500 доларів США, укладеного 27 лютого 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Визнаючи право особистої приватної власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок, суд першої інстанції виходив із того, що він придбаний за її особисті кошти у розмірі 3 500 доларів США, які подаровано їй колишньою свекрухою - ОСОБА_3 на підставі договору дарування грошових коштів від 27 лютого 2020 року, який визнано судом дійсним.

Додатковим рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2024 року судовий збір за подання позову ОСОБА_1 віднесено на рахунок держави.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 538,80 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 536,80 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.
Повернуто ОСОБА_2 надмірно сплачений судовий збір у розмірі 137,20 грн відповідно до квитанції від 07 лютого 2024 року № ID: 3377-2670-3941-0060.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції розподілив понесені сторонами судові витрати з урахуванням критеріїв пропорційності щодо задоволених позовних/зустрічних вимог, складності справи, співмірності з наданими адвокатом обсягом послуг, а також критеріїв реальності витрат та розумності їхнього розміру.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 28 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року та додаткове рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 07 жовтня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, загальною площею 78,0 кв. м, житловою площею 30,9 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено щодо розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині спірного будинку, оскільки ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності майна.

Апеляційний суд урахував те, що умови договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 лютого 2021 року підтверджують придбання спірного домоволодіння у спільну сумісну власність, отже в інтересах сім`ї для спільного там проживання сторін. Жодних зазначень про те, що ОСОБА_2 придбала житловий будинок за особисті кошти та він належить їй на праві особистої приватної власності договір купівлі-продажу не містить.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_2 про визнання дійсним договору дарування грошових коштів від 27 лютого 2020 року, на який вона посилалася як на доказ набуття та у подальшому придбання спірного будинку, суд апеляційної інстанції вказав на його нікчемність з моменту укладення у зв`язку із відсутністю нотаріального посвідчення. Суд зазначив, що застосування положень частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку неможливе за відсутності спору між сторонами правочину - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . ОСОБА_2 звернулася до суду із цим позовом про визнання договору дарування грошей дійсним не за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного відповідачем права, а фактично для отримання судового рішення, яке б слугувало доказом для спору про поділ майна подружжя, що є неприпустимим.

Апеляційний суд дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень статті 364 ЦК України та виділ сторонам у власність по 1/2 частини житлового будинку, оскільки спір у даній справі стосується поділу спільного сумісного майна подружжя в ідеальних частках, а тому вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснено судом з урахуванням статті 141 ЦПК України.

Скасовуючи додаткове рішення районного суду, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки основне рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року було скасоване, то додаткове рішення цього ж суду від 07 жовтня 2024 року, як невід`ємна його частина, також підлягає скасуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Супрун Л. В., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 січня 2025 року скасувати, а позовну заяву  ОСОБА_1 залишити без розгляду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та рух справи

У березні 2025 року касаційна скарга  ОСОБА_2 надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 січня 2025 року визнано неподаною та повернуто заявнику (провадження № 61-3122ск25).

У травні 2025 року касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Супруном Л. В., надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення; відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України.

У червні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Супруном Л. В., мотивована тим, що апеляційний суд, у порушення вимог частини першої статті 377 ЦПК України, не залишив позов  ОСОБА_1 без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Зазначає, що 28 січня 2025 року її представник - адвокат Супрун Л. В. подав до апеляційного суду клопотання про часткове скасування рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року та залишення позову ОСОБА_1 без розгляду. Разом із тим, ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28 січня 2025 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено. 

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_2 - адвокат Супрун Л. В., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 500/3032/18, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив касаційну скаргу.

У червні 2025 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Дьорко А. М., подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що доводи викладені у касаційній скарзі є необґрунтованими, підстави для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України, відсутні.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Супруном Л. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перелік ухвал суду першої інстанції на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду визначений у частині першій статті 353 ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно із частиною четвертою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 377 ЦПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно частин першої - другої статті 406 ЦПК України до ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. У разі подання касаційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, 20 серпня 2024 року Онуфріївським районним судом Кіровоградської області було ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 . 

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, 06 листопада 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року.

Ухвалою Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 06 грудня 2024 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги задоволено; звільнено заявника від сплати судового збору за подання апеляційної скарги; клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення задоволено; поновлено заявнику строк на апеляційне оскарження судового рішення; відкрито апеляційне провадження у вказаній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на апеляційну скаргу.

23 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Супрун Л. В., подав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

28 січня 2025 року представник  ОСОБА_2 - адвокат Супрун Л. В., подав до апеляційного суду клопотання про скасування рішення суду та залишення позову без розгляду, в якому просив суд скасувати рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року, а позовну заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28 січня 2025 року у задоволенні клопотання представника  ОСОБА_2 - адвоката Супруна Л. В., про скасування рішення суду та залишення позову ОСОБА_1 без розгляду відмовлено.

Верховний Суд зазначає, що  ОСОБА_2 не була позбавлена можливості скористатися своїм процесуальним правом подати апеляційну скаргу на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 20 серпня 2024 року та включити до неї заперечення на ухвали районного суду про відмову у задоволенні клопотань про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду відповідно до частини другої статті 353 ЦПК України.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу на постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 січня 2025 року, ОСОБА_2 посилається виключно на те, що апеляційний суд не залишив позов ОСОБА_1 без розгляду з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Проте, у касаційній скарзі на постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 січня 2025 року, ОСОБА_2 не висловила заперечень щодо ухвали суду апеляційної інстанції від 28 січня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду (частина друга статті 406 ЦПК України).

Також касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права при вирішенні спору по суті.

При цьому порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив і на такі заявник не вказала.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд, відповідно частини першої статті 400 ЦПК України, переглянувши у касаційному порядку оскаржувану постанову апеляційного суду лише в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Супруном Леонідом Вікторовичем,залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 28 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник