Харківський окружний адміністративний суд 	
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 червня 2026 р. № 520/7018/26
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитра Волошина, розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), що полягає у невнесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відомостей про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі пункту 3 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно відомостей військового квитка: серії НОМЕР_4 ;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відомості про виключення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з військового обліку на підставі пункту 3 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно відомостей військового квитка: серії НОМЕР_4 ;
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), що полягає у невнесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відомостей про результати медичного огляду, що проводилися з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі вмотивованої заяви від 26.02.2026 року та згідно відомостей довідки ВЛК від 10.03.2022 року No420;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відомості про результати медичного огляду, що проводилися з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі вмотивованої заяви від 26.02.2026 року та згідно відомостей довідки ВЛК від 10.03.2022 року No420.
В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що відповідачами було вчинено протиправну бездіяльність, яка полягає у невнесенні належних відомостей щодо стану військового обліку позивача, а саме – непридатності до військової служби з виключенням з військового обліку, до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 відкрито спрощене провадження в порядку, передбаченому статтею 262 Кодексу адміністративного судочинства України, та запропоновано відповідачу надати відзив на позов. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив, а відповідачу - заперечення протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідних документів.
Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана сторонам по справі до електронного кабінету через систему "Електронний суд", що підтверджується довідкою про доставку до електронного кабінету ЄСІТС.
ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач 1), скориставшись своїм процесуальним правом на надання відзиву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Свою правову позицію обґрунтував тим, що 10.03.2022 ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача взято на військовий облік та рішенням військово-лікарської комісії від 10.03.2022 визнано непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку. Отже, обов`язок щодо внесення даних до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі –Реєстр) належить до повноважень ІНФОРМАЦІЯ_4 . Окремо відповідач 1 звернув увагу суду на те, що позивач не мав підстав для проходження медичного огляду ВЛК на базі ІНФОРМАЦІЯ_4 , адже з військового обліку в ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач не знімався.
ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - відповідач 2) своїм правом на надання відзиву не скористався, причин поважності неподання до суду відзиву не повідомив.
Відповідно до частини 6 статті 162 КАС України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Згідно з наявної в матеріалах справи копії військового квитка позивача серії НОМЕР_5 , позивача взято на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_6 (далі - відповідач 1, ІНФОРМАЦІЯ_7 ) 26.09.2002.
Як зазначає позивач, 10.03.2022 він пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 і на підставі статті 30 «а» графи ІІ Розкладу хвороб наказу Міністра оборони від 14.08.2008 №402, визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку, про що військово-лікарською комісією складено довідку від 10.03.2022 №420.
Відповідний запис про взяття позивача 10.03.2022 на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_8 та 11.03.2022 - виключення з військового обліку міститься у військовому квитку позивача, копія якого наявна в матеріалах справи.
Сформувавши у лютому 2026 року електронний військово-обліковий документ у застосунку «Резерв+», позивач виявив, що має статус військовозобов`язаного та перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_9 та має звання «солдат резерву». У застосунку позивач позначений як такий, що не став на військовий облік за місцем перебування як ВПО, що свідчить про порушення правил військового обліку.
З метою актуалізації військово-облікованих даних у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр), позивач звернувся із письмовими запитами до відповідачів, просив актуалізувати інформацію в Реєстрі та позначити його таким, що виключений з військового обліку.
Відповідач 2 відповіді на зазначене звернення не надав, заходів щодо оновлення інформації про виключення позивача з військового обліку не вжив.
Відповідач 1 листом від 12.03.2026 №4352 надав позивачу відповідь, в якій запропонував з`явитися для проходження медичного огляду ВЛК особисто. Наголосив, що з огляду на взяття та виключення позивача з військового обліку ІНФОРМАЦІЯ_8 , дії щодо актуалізації інформації про військовий облік позивача мав вчинити саме останній, а також зауважив на необхідності дотримання вимог приписів частини 4 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо обов`язку громадянина у семиденний строк на військовий облік за новим місцем реєстрації.
Вважаючи бездіяльність відповідачів щодо невнесення відомостей про виключення позивача з військового обліку до Реєстру протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтями 17 та 65 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Цей конституційний обов`язок реалізується через проходження громадянами України військової служби відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX) введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє на момент виникнення даних спірних правовідносин.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ).
За змістом частин 3, 5 статті 1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до частини 9 статті 1 Закону №2232-ХІІ, щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
За нормами частини 3-5 статті 33 Закону №2232-ХІІ військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний.
Персонально-якісний облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів передбачає облік відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які узагальнюються в облікових документах та вносяться до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (частина 1 статті 34 Закону №2232-ХІІ).
Відповідно до частини 6 статті 37 Закону № 2232-XII, виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі.
Отже, обов`язки щодо взяття та виключення з військового обліку військовозобов`язаних покладені на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки.
Правові та організаційні засади створення та функціонування Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, визначені Законом України від 16.03.2017 № 1951-VIII «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» (далі - Закон № 1951-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1951-VIII, Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів це інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.
Основними завданнями Реєстру є: ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України; інформаційне забезпечення комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань особовим складом у мирний час та в особливий період; інформаційне забезпечення громадян України, у тому числі осіб, звільнених з військової служби, які мають право на пенсію, та членів сімей загиблих військовослужбовців відомостями щодо виконання ними військового обов`язку (стаття 2 Закону № 1951-VIII).
Згідно зі статтею 3 Закону № 1951-VIII, основними засадами ведення Реєстру є:
1) обов`язковість та своєчасність внесення до Реєстру передбачених цим Законом відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
2) повнота та актуалізація відомостей Реєстру про призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
3) захищеність Реєстру та внесених до нього відомостей держава гарантує захист бази даних Реєстру від несанкціонованого доступу та зловживання доступом, незаконного використання відомостей Реєстру, порушення цілісності бази даних Реєстру та його апаратного чи програмного забезпечення, а також гарантує дотримання законодавства щодо захисту персональних даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів, наявних у Реєстрі.
Частиною 5 статті 5 Закону № 1951-VIII передбачено, що органами адміністрування Реєстру в межах своїх повноважень є: уповноважений орган адміністрування держателя Реєстру; оперативні командування; територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя; Центральне управління Служби безпеки України; відповідні підрозділи розвідувальних органів України.
Органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України. Органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних (частини 8, 9 статті 5 Закону № 1951-VIII).
За змістом статті 6 Закону № 1951-VIIІ, до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру такі відомості: персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів; службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною (частина 3 статті 14 Закону № 1951-VIII).
Ті ж самі за змістом положення містяться у пункті 11 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, згідно яких районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення: забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних відповідно до законодавства та в порядку, визначеному Міноборони; надають громадянам України інформацію відповідно до статті 9 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» шляхом взаємодії (обміну інформацією) через інформаційні (інформаційно-телекомунікаційні) системи Мінцифри в порядку, визначеному спільним наказом Мінцифри з Міноборони.
Відповідно до частини 1 статті 34 Закону №2232-ХІІ, персонально-якісний облік призовників і військовозобов`язаних передбачає облік відомостей (біографічні дані, стан здоров`я, результати співбесід тощо) щодо призовників і військовозобов`язаних, які узагальнюються в особових справах призовників або в облікових картках військовозобов`язаних та реєструються в Єдиному державному реєстрі військовозобов`язаних. Ведення персонально-якісного обліку покладається на районні (міські) військові комісаріати.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №559 затверджено Порядок оформлення (створення) і видачі військово-облікового документа для призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Порядок №559).
Відповідно до пункту 1 Порядку № 559, військово-обліковий документ є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку, який оформляється (створюється) та видається громадянину України, який є призовником, військовозобов`язаним, резервістом, в тому числі, якщо він був виключений з військового обліку призовників, військовозобов`язаних, резервістів відповідно до пунктів 3, 4 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та не отримував такий документ.
Відповідно до пункту 3 Порядку № 559, відомості, зазначені у військово-обліковому документі громадянина України, який перебуває на військовому обліку Збройних Сил або був виключений з такого обліку, повинні відповідати відомостям, що містяться в єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних, резервістів. В разі коли відомості, зазначені в графах 1-5, 13, 14 військово-облікового документа на бланку, не відповідають відомостям, що містяться в єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних, резервістів, він вважається недійсним (крім військово-облікових документів військовозобов`язаних та резервістів СБУ, розвідувальних органів). Відповідність відомостей, зазначених у військово-обліковому документі на бланку, відомостям, що містяться в єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних, резервістів, перевіряється через портал, районний (міський) територіальний центр комплектування і соціальної підтримки або його відділ (орган СБУ, розвідувальний орган).
У разі невідповідності відомостей, зазначених в посвідченні призовника, тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного, військовому квитку осіб рядового, сержантського, старшинського складу, військовому квитку офіцера запасу, відомостям, що містяться в єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних, резервістів, громадянин України для внесення змін повинен скористатися засобами порталу або особисто звернутись до районного (міського) територіального центру комплектування і соціальної підтримки, його відділу за місцем перебування на військовому обліку. Зміни вносяться протягом п`яти робочих днів з дня реєстрації заяви про внесення змін. В разі невідповідності відомостей, зазначених у військово-обліковому документі в паперовій формі (зокрема відомостей, зазначених у посвідченні призовника, тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного, військовому квитку осіб рядового, сержантського, старшинського складу, військовому квитку офіцера запасу), відомостям, що містяться в єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних, резервістів, призовник, військовозобов`язаний, резервіст, який перебуває на військовому обліку, або громадянин України, який був виключений з військового обліку, повинен сформувати військово-обліковий документ в електронній формі відповідно до пункту 6 цього Порядку. Зміни у військово-облікові документи у паперовій формі зазначених громадян України не вносяться, а військово-облікові документи в паперовій формі, відомості в яких не відповідають відомостям, що містяться в єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних, резервістів, вважаються недійсними (пункт 4 Порядку №559).
Військово-обліковим документом призовників, військовозобов`язаних, резервістів, а також громадян, виключених з військового обліку відповідно до пунктів 3, 4 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», є відображення в електронній формі відомостей про громадянина України, що містяться в єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних, резервістів, а також відомостей про звернення або повідомлення про вчинення адміністративного або кримінального правопорушення до національної поліції ( пункт 5 Порядку №559).
Як свідчать дані електронного військово-облікового документа ОСОБА_1 , Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів, позивач перебуває на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_9 з 26.09.2002.
Згідно з довідкою військово-лікарської комісії № 420, позивач пройшов медичний огляд ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_4 10.03.2022, за результатами якого визнаний непридатним до військової служби на підставі статті 30 "а" графи ІІ Розкладу хвороб наказу Міністра оборони від 14.08.2008 №402. 11.03.2022 ІНФОРМАЦІЯ_8 позивача виключено з військового обліку, що підтверджено відповідними записами у військовому квитку позивача.
ІНФОРМАЦІЯ_6 з військового обліку не знімався та не виключався, у військовому квитку позивача міститься тільки відмітка про взяття на військовий облік вказаним ТЦК та СП 26.09.2002.
З вищенаведеного можна зробити висновок, що відповідальним за завершення процедури виключення позивача з військового обліку та внесення відомостей до Реєстру про виключення позивача з військового обліку є саме відповідач 2, ІНФОРМАЦІЯ_2 .
З огляду на викладені обставини та наявні у матеріалах справи докази, у суду відсутні правові підстави для визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), що полягає у невнесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відомостей про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку на підставі пункту 3 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно відомостей військового квитка: серії НОМЕР_4 .
Що стосується вимоги позивача зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ), внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відомості про виключення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з військового обліку на підставі пункту 3 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно відомостей військового квитка: серії НОМЕР_4 , суд зазначає наступне.
Приписами статті 37 Закону №2232-ХІІ (в редакції, чинній на момент набуття позивачем статусу непридатного до військової служби) встановлено правила, що регулюють взяття на військовий облік, зняття та виключення з нього.
Так, частиною 2 статті 37 визначено, що взяттю військовий облік військовозобов`язаних, серед іншого, підлягають громадяни України, які прибули з інших місцевостей (адміністративно-територіальних одиниць) України або з-за кордону на нове місце проживання.
Частиною 4 статті 37 Закону №2232-ХІІ визначено заборону у воєнний час виїзду призовників, військовозобов`язаних та резервістів з місця проживання без дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Відповідно до частини 11 статті 37 Закону №2232-ХІІ, призовники, військовозобов`язані, резервісти, в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.
Згідно наявних у матеріалах справи доказів, позивач залишив зареєстроване місце проживання у місті Харкові та 10.03.2022 року пройшов медичний огляд ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_4 , де був визнаний непридатним до військової служби з подальшим виключенням з військового обліку.
Як встановлено судовим розглядом, позивачем не повідомлено ІНФОРМАЦІЯ_10 , де позивач перебував на військовому обліку з 26.09.2002 року, у семиденний строк про постановку на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Натомість, в електронному військово-обліковому документі позивача містяться відомості про порушення правил військового обліку, з огляду на те, що він не став на військовий облік за місцем реєстрації як внутрішньо переміщена особа.
Згідно доданої до відзиву відповідачем 1 копії витягу з реєстру «Оберіг», з 16.05.2025 позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим позивач був визнаний як такий, що порушує правила військового обліку.
Оскільки позивачем не вжито заходів інформування органу, де він перебував на військовому обліку про вибуття з місця реєстрації та прибуття на нове місце у семиденний строк, то, посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_11 у місті Харкові не могли бути обізнані щодо виникнення підстав у позивача для виключення з військового обліку.
У даному випадку, відсутні підстави для зобов`язання відповідача 1 внести відомості про виключення позивача з військового обліку у Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів у зв`язку із непридатністю до військової служби за станом здоров`я з 11.03.2022.
Отже у цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 та зобов`язання внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відомості про результати медичного огляду, що проводилися з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі вмотивованої заяви від 26.02.2026 року та згідно відомостей довідки ВЛК від 10.03.2022 року №420, суд зазначає наступне.
Судовим розглядом встановлено обов`язок відповідача 2 щодо внесення відомостей до Реєстру про виключення позивача з військового обліку. 
Враховуючи, що відповідачем 2 не вжито заходів, спрямованих на актуалізацію даних про військовий облік ОСОБА_1 у Єдиному державному реєстрі призовників, допризовників та резервістів, та не надано вмотивованої відповіді на звернення позивача від 26.02.2026, в якому він просив актуалізувати його військово-обліковий дані, згідно записів його військового квитка та довідки про проходження медичного огляду ВЛК, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), щодо нерозгляду заяви позивача про невнесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відомостей про результати медичного огляду, що проводилися з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
З урахуванням викладених обставин справи, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 , повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.02.2026, з урахуванням висновків суду у даній справі.
Суд зазначає, що згідно з вимогами ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень тау спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, протягом розумного строку.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.
У відповідності до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Що стосується вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з ІНФОРМАЦІЯ_11 та ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 13900 грн. з кожного відповідача, суд зазначає таке.
Позивачем на підтвердження витрат з оплати правової допомоги, понесених ним при розгляді позовної заяви в суді, подано копії таких документів: договору про надання правничої допомоги від 16.03.2026 №5-03/26; додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги, акт до договору від 16.03.2026.
У зв`язку з наведеними обставинами, суд зауважує, що відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Отже, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації, понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
При цьому, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду щодо вирішення питань з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі №200/9888/19-а Верховний Суд виклав висновок щодо застосування статей 134, 139 КАС України в контексті ролі суду під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.
Верховний Суд у вказаній постанові зазначив, що відповідно до частини шостої статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А згідно з частиною сьомою цієї ж статті КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до КАС України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19, від 30 червня 2022 року у справі №640/1175/20, від 11серпня 2022 року у справі №300/2050/19.
З урахуванням викладеного, суд зазначає таке.
Так, дослідивши надані позивачем документи, що стосуються надання правничої допомоги адвокатом, судом установлено, що представник позивача прийняв на себе зобов`язання про надання правничої допомоги позивачу з питання, зокрема, актуалізації в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформації щодо виключення позивача з військового обліку.
Відповідно до акту № 1 від 25.03.2026, складеному до договору про надання правової допомоги від 16.03.2026 №5-03/26, визначено, що позивач повинен сплатити гонорар адвокату за надання правничої допомоги в розмірі 27 800,00 грн.
Згідно пункту 2 вказаного договору, клієнт зобов`язується сплатити протягом трьох банківських днів з дня підписання договору кошти, за виконання послуг, зазначених в п.1 Додаткової угоди №1до договору про надання правової допомоги №5/03-26. 
Згідно наявної в матеріалах справи квитанції, долученої представником позивача, 17.03.2026 на рахунок адвокатського бюро "ПРИХОДЬКО ТА ПАРТНЕРИ" надійшла сума в розмірі 27 800, 00 грн., сплачена ОСОБА_2 . Враховуючи, що позивачем у даній справі є Марфенко Вадим Валентинович, а особисті дані платника за вказаною квитанцією не відповідають особі позивача, судом не приймається вказаний платіжний документ, як доказ оплати послуг позивачем за договором про надання правової допомоги від 16.03.2026 №05/3-26.
Вивчивши подані представником позивача докази, суд установив, що спір у даній справі не є складним як за обсягом доказів, так і за природою суджень суб`єкта владних повноважень, котрі були покладені в основу оскаржуваних рішень; причина виникнення спору, предмет спору, обсяг предмету доказування об`єктивно не вимагали вжиття значних зусиль для з`ясування справжніх обставин фактичної дійсності, вивчення змісту належних норм права, спростування мотивів суб`єкта владних повноважень.
Справа слухалась в порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін. Представником позивача було подано до суду тільки позовну заяву разом з додатками. Інших дій не вчинялося.
Натомість, складання адміністративного позову оцінено у 22 000,00 грн., клопотання про розгляд справи за відсутності позивача – 5500,00 грн., направлення кореспонденції - 300 грн.
З урахуванням викладеного, суд доходить переконання про те, що обсяг заявлених та наданих адвокатом послуг і виконаних робіт є неспівмірним з обставинами даного конкретного спору та у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі - 2 000,00 грн, з огляду на часткове задоволення позову.
Розподіл судових витрат здійснюється в порядку статті 139 КАС України.
Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо нерозгляду заяви позивача від 26.02.2026 про невнесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, відомостей про результати медичного огляду, що проводилися з метою визначення придатності до виконання військового обов`язку відносно ОСОБА_1 .
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.02.2026, з урахуванням висновків суду у даній справі.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна гривня 20 копійок).
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000,00 грн (дві тисячі гривень).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   Дмитро ВОЛОШИН