ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 р. 	Справа № 520/31174/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Любчич Л.В.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Спаскіна О.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Військової частини НОМЕР_1 , Військової НОМЕР_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2025, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/31174/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_3 , Військової частини НОМЕР_4   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі – ВЧ НОМЕР_1 , перший відповідач, апелянт 1), Військової частини НОМЕР_3 (далі – ВЧ НОМЕР_3 , другий відповідач), Військової частини НОМЕР_4 (далі – третій відповідач, апелянт 2), в якій, з урахуванням уточнення, просив суд:
- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 , які полягають у застосуванні розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення за період 24.06.2022 - 11.10.2022, зокрема: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавку за вислугу років, та інших похідних додаткових та одноразових видів забезпечення;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за період 24.06.2022 - 11.10.2022, зокрема: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавку за вислугу років, та інших похідних додаткових та одноразових видів забезпечення із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб;
- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_3 , які полягають у застосуванні розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні та виплаті позивачу грошового забезпечення за період 12.10.2022-24.10.2022, зокрема: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавку за вислугу років, та інших похідних додаткових та одноразових видів забезпечення.
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_3 здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за період 12.10.2022-24.10.2022, зокрема: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавку за вислугу років, та інших похідних додаткових та одноразових видів забезпечення із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб;
- визнати протиправними дії ВЧ НОМЕР_4 , які полягають у застосуванні розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, при нарахуванні та виплаті Позивачу грошового забезпечення за період 25.10.2022 - 19.05.2023, зокрема: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавку за вислугу років, та інших похідних додаткових та одноразових видів забезпечення;
- зобов`язати ВЧ НОМЕР_4 здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення за період 25.10.2022 - 19.05.2023, зокрема: посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавку за вислугу років, та інших похідних додаткових та одноразових видів забезпечення із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 та 01.01.2023 відповідно із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2025 по справі № 520/31174/24 позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 24.06.2022 - 11.10.2022 із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 24.06.2022 - 11.10.2022 (посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткових видів грошового забезпечення), а також матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб та з урахуванням раніше виплачених сум.
Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_4 щодо обчислення і виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 25.10.2022 - 19.05.2023 із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
Зобов`язано ВЧ НОМЕР_4 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 25.10.2022 - 19.05.2023 (посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та додаткових видів грошового забезпечення), а також щомісячні основні види грошового забезпечення, щомісячні додаткові види грошового забезпечення та одноразові додаткові види грошового забезпечення шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб та з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ВЧ НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ВЧ НОМЕР_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2025 у справі №520/31174/24 та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для перерахунку грошового забезпечення позивача. Апелянт 2 вказує, що грошове забезпечення ОСОБА_1 за спірний період було нараховано та виплачено відповідно до вимог наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260 та постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704. Стверджує, що розрахунковою величиною для визначення посадового окладу та окладу за військовим званням у спірний період залишався прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений станом на 01.01.2018, а не прожитковий мінімум, визначений на 1 січня відповідного календарного року. При цьому апелянт наголошує, що примітки до додатків постанови №704 мають лише інформаційний характер, не можуть змінювати зміст пункту 4 цієї постанови, а положення Закону №1774-VIII виключають застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини. Вказує, що правові висновки Верховного Суду, на які послався позивач, стосуються перерахунку пенсій, а не порядку нарахування грошового забезпечення мобілізованим військовослужбовцям. Зауважує, що з позивачем був здійснений повний та своєчасний розрахунок щодо всіх видів виплат грошового забезпечення. Враховуючи вищевикладене, вважає дії ВЧ НОМЕР_4 правомірними, вчиненими в межах та у спосіб, визначений Конституцією України та законами України.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову, представник ВЧ НОМЕР_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.07.2025 у справі №520/31174/24 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що порядок і розміри грошового забезпечення військовослужбовців визначаються Кабінетом Міністрів України, а відповідно до пункту 4 постанови КМУ №704 у редакції, чинній у спірний період, посадові оклади та оклади за військовими званнями розраховуються виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2018, а не на відповідний календарний рік. При цьому внесені у 2023 році зміни (постанова №481) лише підтвердили фіксований підхід до визначення такої розрахункової величини. Також апелянт 1 вказує, що суд першої інстанції безпідставно застосував правові позиції, які не регулюють спірні правовідносини, зокрема щодо перерахунку пенсій, тоді як у даній справі йдеться про порядок нарахування грошового забезпечення військовослужбовцю під час проходження служби. 
З урахуванням зазначеного, стверджує про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про перерахунок та виплату йому грошового забезпечення з 24.06.2022 по 11.10.2022, а також матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік із застосуванням розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб та з урахуванням раніше виплачених сум.
Апелянт 1 також не погоджується з присудженим судом першої інстанції розміром витрат на правничу допомогу, вважаючи їх необґрунтованими та неспівмірними складності справи. Зазначає, що справа розглядалась у спрощеному провадженні, є нескладною та не потребувала значних витрат часу адвоката, а тому заявлена та стягнута сума у 2500 грн не відповідає критерію розумності та співмірності. На думку апелянта, за відсутності належного обґрунтування та оцінки таких витрат судом, їх розмір підлягає зменшенню до 1000 грн.
Представник позивача у відзиві на апеляційні скарги просила залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Зазначила, що після скасування змін, внесених постановою КМУ №103, з 29.01.2020 підлягала застосуванню первісна редакція пункту 4 постанови КМУ №704, яка передбачає визначення грошового забезпечення шляхом множення прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт. Відтак, у спірний період відповідачі були зобов`язані здійснювати нарахування саме за цим правилом, однак цього не зробили, чим порушили права позивача. Наголошує, що доводи апелянтів ґрунтуються на помилковому тлумаченні законодавства та ігнорують усталену практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, у зв`язку з чим не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.
Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг в їх межах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваного судового рішення, норм процесуального та матеріального права, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено обставини, які не оспорено сторонами.
ОСОБА_1 , проходив військову службу у наступних військових частинах: 
з 24.06.2022 – по 11.10.2022 у військовій частині НОМЕР_5 (відповідно директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 28.07.2022 №Д-168/ДСК – розформована, правонаступник – військова частина НОМЕР_6 );
з 25.10.2022 – по 30.06.2023 у військовій частині НОМЕР_4 ;
з 05.07.2023 – по 12.07.2023 у військовій частині НОМЕР_7 ;
з 13.07.2023 – по 05.09.2023 у військовій частині НОМЕР_8 ;
з 16.09.2023 – по 05.09.2024 у військовій частині НОМЕР_9 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_9 від 05.09.2024 №249 позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків частини.
Позивач зазначає, що в 2022-2023 роках йому не вірно нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення та інших похідних додаткових та одноразових видів забезпечення, саме із розрахунку розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, замість прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року
Не погоджуючись з протиправною бездіяльністю відповідачів щодо не проведення нарахування грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у спірний період відповідачі ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_4 протиправно нараховували позивачу грошове забезпечення із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018, тоді як після 29.01.2020 підлягала застосуванню первісна редакція пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 у частині, що не суперечить законам про Державний бюджет України на відповідні роки, тобто із використанням прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного календарного року. При цьому суд врахував правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах та дійшов висновку про наявність підстав для перерахунку і виплати позивачу грошового забезпечення за періоди проходження служби у військових частинах НОМЕР_5 / НОМЕР_1 та НОМЕР_4 , а також пов`язаних з ним виплат, із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з приписами ч.1 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі-Закон №2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Положеннями ч.2-4 ст.9 закону №2011-ХІІ закріплено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України .
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 704 (набрала чинності 1 березня 2018 року), якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції чинній на момент прийняття постанови) регламентовано, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1, 12, 13, 14.
В подальшому пункт 4 цього нормативно-правового акту було викладено у редакції пункту 6 Постанови № 103, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".
Отже, згідно з Постановою № 704 (в редакції постанови № 103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, стала величина розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018.
Разом з цим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 за наслідками апеляційного перегляду справи було скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.10.2019 в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_2, Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України, про визнання протиправним та скасування пункту постанови і прийнято в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи: ОСОБА_2 , Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України, про визнання протиправним та скасування пункту постанови задоволено.
Визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103.
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.10.2019 залишено без змін.
Таким чином, з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18 пункт 6 Постанови № 103 втратив чинність та була відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції.
Проте, згідно з пунктом 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ та пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 перевагу належить віддати положенням закону, як акту права вищої юридичної сили.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги, від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України дійшов висновку, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Водночас, Законом України від 05.10.2000 № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (далі - Закон № 2017-III) регламентовано правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, згідно з положеннями статті 1 якого державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
У свою чергу базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового обслуговування, соціального захисту, культури, охорони здоров`я та освіти (стаття 6 Закону № 2017-III).
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
При цьому, згідно з частиною 2 статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).
На думку колегії суддів, зазначення у пункті 4 Постанови № 704 у формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб), як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців.
Разом з цим, колегія суддів наголошує на тому, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
При цьому, пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.
У свою чергу, Закон України від 14.11.2019 № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі - Закон № 294-IX), Закон України від 15.12.2020 № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» (далі - Закон № 1082-IX), Закон України від 02.12.2021 № 1928-IX «Про Державний бюджет України на 2022 рік» (далі - Закон № 1928-IX) таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема, грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року на 2020, 2021, 2022 роки, відповідно, не містять.
Так, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" встановлено, що станом на 01.01.2022 прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає - 2481,00 грн; статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" 03.11.2022 №2710-IX встановлено, що станом на 01.01.2023 прожитковий мінімум на одну працездатну особу складає - 2684,00 грн.
Статтею 7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Отже, з огляду на правила частини 3 статті 7 КАС України, з 01.01.2020 не підлягають застосуванню положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, як такі, що не відповідають положенням Законів № 294-ІХ, 1082-IX, № 1928-ІХ (правовим актам вищої юридичної сили), згідно з якими прожитковий мінімум, як базовий державний стандарт, був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Таким чином, при визначенні розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням з 01.01.2020 необхідно використовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
Постановою № 103 серед іншого також затверджено Зміни, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, підпунктом 1 пункту 3 яких:
1) пункт 4 Постанови № 704 викладено в такій редакції: «4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14»;
2) у пункті 10 цифри і слова «01.01.2019» замінено цифрами і словами «01.03.2018».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року, позов задоволено частково.
Визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови № 103 в частині внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 та пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45 неправомірними.
Зобов`язано Кабінет Міністрів України скасувати підпункт 1 пункту 3 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених Постановою № 103 стосовно внесення змін до Постанови № 704.
Постановою Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 826/9052/18 після касаційного перегляду вказані рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишені без змін. За висновком Верховного Суду у цій справі, який викладено у пункті 34 постанови, зазначено, що вірними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо необхідності зобов`язання Кабінету Міністрів України скасувати підпункт 1 пункту 3 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 стосовно внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», а відтак не підлягає застосуванню до спірних відносин пункт 4 в редакції Постанови № 103.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що з 01.01.2020 відбулося підвищення розміру винагороди за службу військовослужбовця за складовими: оклад за посадою та оклад за військовим званням за рахунок виникнення у суб`єкта владних повноважень обов`язку обраховувати ці показники із використанням згідно з Законами №294-ІХ, №1082-IX, №1928-ІХ прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а тому наявні підстави для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, на відміну від попереднього правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018.
Відповідачами не заперечується, що грошове забезпечення позивача у спірні періоди визначалось із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року, тобто всупереч вищенаведеним нормам права.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправними дій ВЧ НОМЕР_1 та ВЧ НОМЕР_4 щодо нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за період з 24.06.2022 по 11.10.2022 та з 25.10.2022 по 19.05.2023 відповідно із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого станом на 01.01.2022, а не на 01.01.2018 колегія суддів зазначає наступне.
Наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260 в редакції, чинній на час спірних правовідносин).
Відповідно до пункту 1 розділу XXІV Порядку № 260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Отже, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань безпосередньо залежить від розміру посадового окладу та окладу за військовим званням за останньою займаною штатною посадою.
Таким чином, з урахуванням установлених обставин щодо неврахування при визначенні розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням позивача, зокрема, у 2022 році прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 як розрахункової величини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань без урахування цього показника. 
Відтак наявні підстави для задоволення позову в частині зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату такої допомоги за 2022 рік із застосуванням прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», помноженого на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками до постанови Кабінету Міністрів України №704.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянтів про те, що правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 02.08.2022 у справі №440/6017/21 та від 12.09.2022 у справі №500/1813/21, які застосовані судом першої інстанції, стосуються виключно перерахунку пенсій і не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах. Як правильно встановив суд першої інстанції, у вказаних постановах сформульовано правову позицію щодо застосування пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704 у взаємозв`язку із законами про Державний бюджет України, яка полягає у необхідності використання прожиткового мінімуму, встановленого на 1 січня відповідного календарного року, як розрахункової величини. Зазначені висновки стосуються не виключно пенсійних правовідносин, а мають загальний характер щодо визначення складових грошового забезпечення, оскільки базуються на однаковому нормативному регулюванні. Відтак їх застосування у даній справі є обґрунтованим та відповідає принципу правової визначеності і єдності судової практики.
З приводу задоволених позовних вимог в частині стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Положеннями частин 3 та 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа № 815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа № 640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа № 280/2635/20).
На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу, позивачем надано копії договору про надання правової допомоги від 30.09.2024; додаткової угоди №1 від 24.10.2024 до договору про надання правової допомоги б/н від 30.09.2024; акту приймання наданих послуг від 07.02.2025; ордеру на надання правової допомоги Серія АХ № 1219578; рішення Ради адвокатів Харківської області від 21.07.2021 №13/1/7 (том 2 ас.с 210 -219).
Відповідно до вказаних документів розмір гонорару адвоката за надання правової допомоги за додатковою угодою №1 від 24.10.2024 до договору про надання правової допомоги б/н від 30.09.2024 складає суму 21 500 грн.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 по справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм частин 4-6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).
При цьому, колегія суддів зауважує, що при розгляді питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
В апеляційній скарзі представник ВЧ НОМЕР_1 , заперечуючи проти визначеної судом першої інстанції до стягнення на користь позивача суми витрат на правничу допомогу у розмірі 2500 грн., вказував на його необґрунтованість, завищеність та не співмірність зі складністю даної справи, виконаною адвокатом роботою.
За правилами оцінки доказів, встановлених статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Зменшуючи розмір заявлених позивачем витрат на правничу допомогу з 21500 грн. до 5000,00 грн (по 2500 грн з відповідачів), суд першої інстанції виходив з принципу співмірності.
При цьому, колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а саме представником позивача складені наступні документи: позовна заява, клопотання про витребування доказів, заява про поновлення строку звернення до суду, уточнена позовна заява, заперечення на клопотання відповідача закрите провадження, заперечення на клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні, клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.
Надаючи оцінку стягнутій судом першої інстанції сумі судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що складені адвокатом процесуальні документи за своїм змістом та процесуальним призначенням не є складними, не містять значного обсягу правового аналізу чи унікальної правової аргументації, а переважно зводяться до викладення фактичних обставин, відтворення нормативного регулювання та формального обґрунтування позовних вимог.
Зокрема, такі процесуальні документи як клопотання про витребування доказів, заява про поновлення строку звернення до суду, заперечення на клопотання відповідача, а також клопотання про приєднання доказів за своєю правовою природою є типовими, не потребують значних інтелектуальних та часових витрат для їх підготовки, не передбачають складної правової кваліфікації чи аналізу великого обсягу доказів.
Крім того, позовна заява та її уточнення не виходять за межі усталеної судової практики у подібній категорії спорів, ґрунтуються на вже сформованих правових позиціях Верховного Суду та не потребували розроблення нових підходів до тлумачення норм права.
Враховуючи характер спірних правовідносин, відсутність складної доказової бази, розгляд справи у письмовому провадженні без виклику сторін, а також обмежений обсяг і стандартний зміст поданих процесуальних документів, колегія суддів вважає заявлений розмір витрат у сумі 21 500 грн явно завищеним та таким, що не відповідає критеріям розумності і співмірності.
За таких обставин, погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів вважає обґрунтованим зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 5000 грн, які підлягають стягненню пропорційно з відповідачів по 2500 грн з кожного.
Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення “Серявін та інші проти України”) та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. 
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі “Серявін та інші проти України”(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вище зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянтів, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно зі статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_4 - залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2025 року по справі № 520/31174/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Любчич 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   О.А. Спаскін