Справа №591/2681/25 	
Номер провадження 22-ц/816/1856/26 	
Категорія - 36 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Петен Я.Л. (суддя-доповідач), суддів: Замченко А.О., Худика А.М.,
 
  розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 січня 2026 року у складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми, повне судове рішення складено 09 лютого 2026 року
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції

У березні 2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго» (далі - ТОВ «Сумитеплоенерго») звернулося до суду з позовом.
Свої вимоги мотивувало тим, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , користуються послугами з централізованого опалення, які надаються позивачем, вчасно та у повному розмірі за отримані послуги не сплачують, у зв`язку з чим за період з 01 жовтня 2018 року по 31 січня 2025 року утворилася заборгованість за надані послуги в сумі 64263 грн. 90 коп. 
Посилаючись на вказані обставини, просило суд стягнути у солідарному порядку з відповідачів на його користь заборгованість за надані послуги з централізованого опалення в сумі 64263 грн 90 коп., 3% річних в сумі 1597 грн. 40 коп., інфляційне збільшення боргу в сумі 4875 грн. 03 коп., а також судові витрати.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 січня 2026 року позов ТОВ «Сумитеплоенерго» задоволено. 
Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» заборгованість за надані послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення) в розмірі - 64263 грн 90 коп., 3% річних в розмірі - 1597 грн 40 коп. та інфляційне збільшення боргу в розмірі - 4875 грн 03 коп. Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Сумитеплоенерго» витрати по сплаті судового збору в розмірі - 3028 грн в дольовому порядку, тобто по 1009 грн 33 коп. з кожного. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином не виконали свій обов`язок щодо оплати послуг з постачання теплової енергії, тому право позивача порушене і підлягає захисту.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

02 березня 2026 року ОСОБА_1 подав через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, а провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю предмета спору та відсутністю цивільного зобов`язання між сторонами. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості, яка за своєю правовою природою може існувати виключно в межах цивільного зобов`язання (стаття 509 ЦК України). Водночас матеріалами справи встановлено та самим позивачем не заперечується, що: договір про надання послуг з постачання теплової енергії між сторонами не укладено; вимоги про стягнення вартості безпідставно набутого майна або про оплату фактично спожитої теплової енергії у позадоговірному порядку не заявлялися; предмет позову сформульовано саме як стягнення заборгованості, а не як інший передбачений законом спосіб захисту. Таким чином, позовна вимога про стягнення заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії не ґрунтується на існуванні цивільного зобов`язання, а, отже, у справі відсутній предмет судового розгляду, що унеможливлює її розгляд по суті.
Вказує, що ним у встановлений законом строк було подано відзив на позовну заяву, в якому викладено заперечення щодо позовних вимог. Проте суд першої інстанції, всупереч вимогам статей 43, 178, 182, 263, 265 ЦПК України, не розглянув його відзив, а також клопотання про витребування доказів, про визнання доказів позивача неналежними та недопустимими, про надання первинних документів, про закриття провадження у справі. Не надав їм оцінки та не зазначив мотивів їх відхилення, що є істотним порушенням норм процесуального права.
Також судом не було враховано ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 25 лютого 2021 року у справі № 591/560/21, на яку відповідач прямо посилався у відзиві, та в якій зазначено: «заборгованості за надані послуги з централізованого опалення не може бути, оскільки між сторонами не укладено договір про надання таких послуг, а квартира не обладнана вузлом індивідуального обліку теплової енергії. Може існувати лише борг за фактично отриману теплову енергію».
Зазначає, що суд першої інстанції самостійно ініціював витребування доказів у позивача, що об`єктивно свідчить про відсутність в останнього належної доказової бази. Хоча суд мав застосувати процесуальні наслідки ненадання доказів, але, при цьому, фактично звільнив позивача від обов`язку доказування. Вказане свідчить про істотне порушення принципів змагальності та рівності сторін, закріплених у статтях 12 та 13 ЦПК України.
Також суд безпідставно визнав доведеними обставини проживання відповідачів, ототожнивши їх із фактом реєстрації, та безпідставно ототожнив загально-будинкові показники лічильника з обсягом споживання конкретною квартирою, що суперечить статтям 76–81, 89 ЦПК України та частині першій статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Суд першої інстанції, пославшись на статтю 257 ЦК України, без мотивування стягнув заборгованість за період, що значно перевищує трирічний строк позовної давності, не встановивши обставин її зупинення або переривання, чим порушив вимоги статей 263 та 265 ЦПК України.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ТОВ «Сумитеплоенерго» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, ухвалення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення) у будинку АДРЕСА_2 надаються з підведенням до кожної квартири, в тому числі і до квартири відповідачів, яка у встановленому законом порядку не відключена від централізованої системи опалення, а отже відповідачі вважаються такими, що користуються послугами позивача. Відтак відсутність укладеного між сторонами договору не є підставою для несплати за надані позивачем та спожиті відповідачами послуги з постачання теплової енергії (централізованого опалення).
Вважає, що суд першої інстанції правильно стягнув борг за увесь період, з урахуванням норм ЦК України та часткової оплати боргу відповідачем за надані послуги у 2018-2024 роках, оскільки строк позовної давності переривався. І, крім того, у зв`язку із запровадженим спочатку карантином, а потім воєнним станом, строк позовної давності продовжувався. 
Також вважає, що всупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції надав оцінку доводам і запереченням відповідача та поданим ним клопотанням. Суд витребовував у позивача документи, що могли підтвердити чи спростувати саме доводи відповідача, оскільки останній не подавав їх до суду, а лише усно зауважував про можливість обставин відключення від системи централізованого теплопостачання та звернення до позивача стосовно не проживання у квартирі ОСОБА_2 .

Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції

Рішеннями виконавчого комітету Сумської міської ради № 317 від 18 червня 2013 року, № 322 від 18 червня 2019 року, № 161 від 31 березня 2021 року ТОВ «Сумитеплоенерго» було визначено виробником та виконавцем послуг в місті Суми з постачання теплової енергії (централізованого опалення) та постачання гарячої води (централізованого постачання гарячої води) (а.с. 11-13).
Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради № 623 від 12 жовтня 2021 року встановлено ТОВ «Сумитеплоенерго» тарифи на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифи на послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води згідно з додатками 1-6 до даного рішення (а.с. 14).
У квартирі АДРЕСА_3 зарєєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 . Власником особового рахунку № НОМЕР_1 за цією адресою є ОСОБА_1 (а.с. 4).
На звернення № 5795 від 27 грудня 2018 року представниками ТОВ «Сумитеплоенерго» було проведено обстеження квартири АДРЕСА_3 у присутності власників ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за результатами якого складено акт №0801041. В Акті зафіксовано: самовільна реконструкція системи опалення без дозвільної проектної документації; роботи з ТОВ «Сумитеплоенерго» не погоджувалися; в результаті реконструкції опалювальні прилади в кількості 4 шт. демонтовані; через квартиру проходять внутрішньо-будинкові стояки системи опалення в кількості 3 шт. Вказано, що самовільна реконструкція системи опалення не звільняє споживача від нарахувань з централізованого опалення (а.с. 75).
На лист від 27 грудня 2018 року, стосовно припинення нарахувань за послугу з централізованого опалення квартири АДРЕСА_3 , через відсутність в ній опалювальних приладів, листом № 300 від 21 січня 2019 року ТОВ «Сумитеплоенерго» повідомило ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що демонтаж опалювальних приладів було виконано самовільно без дозвільних документів. ТОВ «Сумитеплоенерго» вимагало відновити проектну схему опалення квартири (а.с. 76).
На лист від 01 лютого 2019 року, стосовно відмови від оплати послуг з централізованого опалення квартири АДРЕСА_3 , ТОВ «Сумитеплоенерго» листом № 1053 від 26 лютого 2019 року повторно наполягало ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на відновленні проектної схеми системи опалення (а.с. 77).
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29 травня 2020 року у справі № 591/1600/19, яке набрало законної сили, встановлено відсутність відповідної проектної документації, яка б засвідчувала факт відключення квартири від мережі централізованого теплопостачання та доказів ненадання послуг з постачання тепла (а.с. 78-80).
Згідно довідки № 3715 від 21 жовтня 2025 року ОСОБА_1 не звертався до ТОВ «Сумитеплоенерго» з письмовими заявами та не надавав підтверджуючі документи про не проживання його доньки ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 81).
Обсяг надання послуг з централізованого опалення підтверджено відомістю зняття показань із засобів обліку теплової енергії за період з січня 2019 по лютий 2025 року за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 132-148).
Відповідно до обігової відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 01 жовтня 2018 року по 20 лютого 2025 року заборгованість відповідачів за надані позивачем послуги становить 64 297 грн 79 коп. (а.с. 5-8).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з статтею 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать, зокрема комунальні послуги – послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
За змістом статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.
Виконавцями комунальних послуг, зокрема, послуг з постачання теплової енергії, є теплопостачальна організація.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг.
Виходячи із положень наведеного Закону, право на не оплату вартості комунальних послуг не застосовується до постачання теплової енергії, що випливає з характеру наданої послуги - послуга надається в будинок та нарахування здійснюється у залежності від опалювальної площі квартири незалежно від кількості фактично проживаючих/зареєстрованих осіб.
Згідно з пунктами 5, 12 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний: оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів – розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.
Відповідно до частин 1, 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною 2 статті 625 ЦК України (постанова Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц).
За встановлених обставин справи, відповідачі не виконували зобов`язання з оплати наданих послуг з постачання теплової енергії (централізованого опалення), у зв`язку з чим виникла заборгованість. 
На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідачів на користь позивача, як надавача послуг з централізованого теплопостачання, суму заборгованості з урахуванням наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України.
Виходу суду першої інстанції за межі позовних вимог судом апеляційної інстанції не встановлено, а доводи апеляційної скарги щодо цього є необґрунтованими.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору. 
Судом першої інстанції правильно встановлено обставини щодо надання позивачем послуги з централізованого опалення квартири у будинку і не проведення відповідачами оплати за таку послугу, у зв`язку з чим виникла заборгованість. Тобто спір наявний, за вирішенням якого позивач і звернувся до суду. 
Відповідачі не спростували обставин надання позивачем послуг з постачання теплової енергії в їх будинок, де здійснюється централізована подача такої послуги у квартиру, яка не відключена у встановленому законом порядку від діючої мережі централізованого опалення, як і не спростували відсутність заборгованості по сплаті за надану послугу. 
Правильність нарахування суми боргу підтверджується детальним розрахунком заборгованості (обіговою відомістю), яким підтверджено розмір боргу та факт не внесення у повному обсязі у спірний період оплати за теплову енергію. 
Обсяг наданих послуг з централізованого опалення позивачем відповідачам підтверджується відомостями зняття показань із засобів обліку теплової енергії за період з січня 2019 по лютий 2025 року за адресою: АДРЕСА_2 .
Необґрунтованими є посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на відсутність предмету спору, так як між сторонами не укладався договір про надання послуг з постачання теплової енергії, оскільки споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц.
Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін, а саме постачальник надає послуги з централізованого опалення, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату цих рахунків.
Посилання в апеляційній скарзі на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 25 лютого 2021 року у справі № 591/560/21 є неспроможними. У вказаній ухвалі Зарічний районний суд м. Суми будь-яких висновків з приводу суті спору не робив, а лише скасував судовий наказ згідно вимог ч. 3 ст. 171 ЦПК України. 
Твердження, «….Заборгованості за надані послуги з централізованого опалення не може бути, оскільки між сторонами не укладено договір про надання таких послуг, а квартира не обладнана вузлом індивідуального обліку теплової енергії. Може існувати лише борг за фактично отриману теплову енергію……», на які посилається скаржник, є його власними твердженнями, якими була мотивована заява про скасування судового наказу, про що і було вказано судом в ухвалі.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не розгляду судом першої інстанції відзиву на позов, клопотань, щодо не надання їм оцінки та не зазначення мотивів їх відхилення. Вказане спростовується оскаржуваним рішенням, в якому суд першої інстанції надавав оцінку доводам скаржника. 
Стосовно доводів апеляційного скарги про застосування позовної давності, колегія суддів зазначає таке. 
Статтею 256 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина перша, п`ята статті 261 Цивільного кодексу України).
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263, 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме, продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року вказаним Законом. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Воєнний стан неодноразово продовжувався і триває надалі.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року, пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2025 року в справі № 903/602/24 зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
04 вересня 2025 року набув чинності Закон України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14.05.2025, який відновлює перебіг строків позовної давності. З розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено норму, що зупиняла строки на час воєнного стану (пункт 19).
Позивач звернувся до суду першої інстанції 14 березня 2025, тому, враховуючи загальний строк позовної давності у три роки та вище вказані вимоги закону, позивачем строк позовної давності пропущено не було.
Крім того матеріалами справи підтверджується, що відповідачами частково сплачувалася заборгованість за послуги з постачання теплової енергії. Тобто своїми діями відповідачі визнали наявність зобов`язань перед позивачем, а тому перебіг строку позовної давності перервався та почався заново. 
За таких обставин суд має правові підстави визначати межі позовної давності, обчислюючи її з урахуванням дати останнього визнання боргу, зокрема шляхом зворотного відліку відповідного строку від цієї дати.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, ухвалив законне та обґрунтоване рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (частина перша статті 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 375 ЦПК України).
Висновки суду апеляційної інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги за результатами апеляційного перегляду рішення, свідчать про те, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Судом апеляційної інстанції встановлено наявність у резолютивній частині оскаржуваного рішення описки у прізвищі одного з відповідачів, а саме ОСОБА_3 , яка підлягає виправленню судом першої інстанції в порядку ст. 269 ЦПК України.

Висновки суду щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 та 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга залишена апеляційним судом без задоволення, то відсутні підстави для відшкодування заявнику апеляційної скарги судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Керуючись ст. 259, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 29 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Головуючий -  	Я.Л. Петен	

Судді: А.О. Замченко 

А.М. Худик