ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 753/15858/25
провадження № 2/753/11809/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2026 року Дарницький районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді Котенко Р. В.,
за участю секретаря судового засідання Бойко К. В.,
позивача ОСОБА_1 ,
законного представника позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,
ВСТАНОВИВ:
неповнолітня ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради, у якій просила суд позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав щодо неї та стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на своє утримання у розмірі 1/2 частини від заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з липня 2025 року і до досягнення нею повноліття.
Позов обґрунтовано тим, що 17 вересня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який у подальшому змінив прізвище на " ОСОБА_6 ", був зареєстрований шлюб. Від даного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року вказаний шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач фактично перестав брати участь у вихованні позивачки та її старшої сестри, а з часом, приблизно з жовтня 2016 року, взагалі припинив спілкуватися з дітьми та перестав виконувати свої батьківські обов`язки. Позивачка зазначає, що протягом останніх 9 років вона не спілкувалася з відповідачем, між ними немає зв`язку, емоційно та психологічно вона не відчуває його своїм батьком. Відповідач протягом цього часу не цікавився її станом здоров`я, не піклувався про її фізичний та духовний розвиток, не спілкувався з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надавав їй доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяв засвоєнню загальновизначених норм моралі. Крім того, позивачка зауважує, що з моменту розірвання її батьками шлюбу, її з сестрою виховувала та утримувала лише їх матір, відповідач ніякої фінансової підтримки не надавав, а у примусовому порядку аліменти не стягувалися. Крім того, зазначила, що її мати у 2020 році одружилась з ОСОБА_7 . Від їх шлюбу народились ще дві сестри позивачки - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Саме ОСОБА_7 проявляє турботу щодо позивачки, виховує та утримує її, тож вона вважає своїм батьком його, а не відповідача.
У зв`язку із зазначеними обставинами просить суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Котенко Р. В.
Ухвалою судді Дарницького районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.
Також, даною ухвалою було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача - Службу у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради та зобов`язано останню надати висновок щодо розв`язання спору.
Ухвалою, занесеною у протокол підготовчого засідання від 09 грудня 2025 року, судом було задоволено заяву сторони позивача про допит свідків.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 09 грудня 2025 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 13 січня 2026 року.
У судове засідання, призначене на 13 січня 2026 року, з`явились позивачка та її законний представник - мати ОСОБА_2 . 
Відповідач та представник Служби у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
10 грудня 2025 року від відповідача до суду надійшла заява, в якому останній зазначив, що він обізнаний з позовними вимогами, не заперечує проти позову, оскільки участі у житті ОСОБА_1 не бере та просив суд розглядати справу без його участі.
09 грудня 2025 року від третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради надійшла заява, якою вони просили здійснювати розгляд справи за відсутності їх представника.
Суд, порадившись на місці, заслухавши думку учасників, які прибули у судове засідання, постановив продовжити судове засідання за відсутністю учасників, які не з`явилися.
У судовому засіданні 13 січня 2026 року позивачка підтримала позовні вимоги та зазначила, що вона не має ніякого бажання підтримувати стосунки з батьком, у неї відсутній з ним емоційний зв`язок і вона фактично його своїм батьком не вважає. Роз`яснила, що вони з відповідачем 9-10 років не спілкуються взагалі, батько взагалі не цікавиться її життям, ніяк не допомагає та фінансово не утримує. На останнє день народження навіть не привітав її зі святом. Додала, що у неї є старша сестра ОСОБА_11 , з якою батько також не спілкується, вона навіть не пам`ятає, щоб вони взагалі колись спілкувалися. Про цей позов повідомила відповідача особисто по телефону та дуже здивувалася як легко батько відмовився від неї. Додала, що з 6 років виховує, утримує та піклується про неї вітчим ОСОБА_7 , якого вона вважає своїм батьком та бажає, щоб він її удочерив. 
Законний представник позивачки у судовому засіданні підтвердила, що відповідач дійсно не спілкується з донькою, не підтримує відносини з нею та фінансово не забезпечує. Зазначила, що вона намагалася налагодити з`вязок між доньками та батьком, однак останній не проявляв ніякого інтересу. З часом діти самі почали говорити, що відповідач для них чужа людина. При єдиній зустрічі батька з дітьми, яка відбулася після розірвання шлюбу з відповідачем, на дні народження бабусі, відповідач не поцікавився ні успіхами, ні життям дітей. На її прохання не надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон. З моменту розірвання шлюбу доньок повністю утримувала сама, стягувати аліменти не бачила сенсу, бо відповідач не працював у той час. На сьогоднішній день піклується та утримує доньку ОСОБА_1 її вітчим, який з`явився у житті ОСОБА_1 десять років тому та якого остання вважає своїм батькам. У зв`язку з чим, не бачить сенсу залишати за відповідачем право батьківства, оскільки йому це не цікаво. Додала, що саме донька сама підійшла до неї та попросила зайнятися питанням зміни батьківства.
У судовому засіданні 13 січня 2026 року суд, порадившись на місці, постановив оголосити перерву в судовому засіданні до 17 лютого 2026 року для виклику та допиту свідків. 
У судове засідання, призначене на 17 лютого 2026 року, з`явились позивачка, законний представник позивачки та свідки. 
Відповідач та представник Служби у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
Суд, заслухавши думку сторони позивача, з урахуванням раніше поданих заяв відповідачем та третьою особою, порадившись на місці, постановив продовжити судове засідання за відсутністю учасників, які не з`явилися.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зазначила, що вона є двоюрідною сестрою позивачки та знаходиться у близьких стосунках з матір`ю дитини ОСОБА_4 . Також вона живе по сусідству від сім`ї. Повідомила, що не бачила відповідача близько 10 років. Причини чому батько перестав спілкуватися з дитиною не знає. Знає лише зі слів позивачки та її матері, що відповідач з ними зв`язок не підтримує, зі святами не вітає, ніякої участі в утриманні дитини не бере. Протягом цих 10 років чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_7 замінив батька для дитини. ОСОБА_1 перебуває та зростає у повноцінній сім`ї. Додала, що їй відомо, що ОСОБА_1 дуже неприємно, що відповідач перестав підтримувати зв`язок з нею.
У судовому засіданні свідок - ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , зазначила, що вона є кумою матері позивачки та сусідкою сім`ї. Пояснила, що відповідача ніколи не бачила. На початку, коли тільки познайомилася з сім`єю позивачки, думала, що батьком позивачки є ОСОБА_18 , чоловік матері ОСОБА_1 і не знала, що він не є рідним батьком дитини. Питала у матері дитини за її рідного батька, остання казала, що він не підтримує зв`язок з дітьми та не допомагає в їх утриманні. Родинна є повноцінною, дитина має все, що необхідно. Свідок додала, що її здивував той факт, що коли почалося повномасштабне вторгнення рф на територію України, відповідач навіть не поцікавився справами дітей. 
Також, у судовому засіданні свідок - ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зазначив, що він є сусідом позивачки, знайомий з її сім`єю близько 8 років. З відповідачем не знайомий та ніколи його не бачив. Зазначив, що знаходиться у дружніх стосунках з позивачкою, був на її днях народженнях, де її батька не бачив та зі слів останньої подарунки батько їй не дарував. Відомо, що на початку повномасштабного вторгнення відповідач не цікавився справами дитини та і взагалі тривалий час не був присутній у її житті. Додав, що наразі позивачка проживає у гарній, повноцінній родині. 
Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, його законного представника, а також допитавши свідків, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов такого висновку.
Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , повторно виданим 20 квітня 2022 року Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), судом встановлено, що батьками позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батько - ОСОБА_5 та мати - ОСОБА_4 .
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року у цивільній справі № 753/6888/16-ц шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був розірваний.
З матеріалів справи вбачається, що батько дитини 27 лютого 2019 року змінив прізвище з " ОСОБА_6 " на " ОСОБА_6 ", що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_2 , виданого 27 лютого 2019 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 21. 
З пояснень позивачки, законного представника позивачки та показів свідків, судом встановлено, що відповідач після розірвання шлюбу з матір`ю позивача самоусунувся від виконання батьківських обов`язків щодо своєї доньки ОСОБА_1 , не займається її вихованням та утриманням.
На сьогоднішній день, позивачка проживає разом зі своєю матір`ю, сестрами та вітчимом за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою, виданою старостою села Вишеньки Вишенківського старостинського округу Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області від 06 червня 2025 року № 02-31/312.
Вказана обставина також підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов проживання від 06 червня 2025 року та актом обстеження умов проживання від 31 жовтня 2025 року, з яких також вбачається, що у родині існують дружні стосунки, дітям, у тому числі позивачці, створені усі необхідні умови для проживання, діти забезпечені усім необхідним відповідно до їх віку.
Відповідно до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , стосовно його неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Золочівської сільської ради Бориспільського району Київської області № 263 від 28 листопада 2025 року, органом опіки та піклування встановлений факт тривалого невиконання батьком своїх обов`язків щодо виховання та утримання доньки, а тому, з метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , стосовно його неповнолітньої доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 47 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.
Частиною четвертою статті 152 СК України дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.
Особа, якій виповнилось 14 років, може сама звернутись до суду із заявою, зокрема про стягнення аліментів.
Частиною третьою статті 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
При цьому, позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, а також і санкція за протиправну винну поведінку батьків.
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18 (провадження № 61-17898св20).
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Відповідно до положень статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно із статтею 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17 (провадження № 61-2175св20), ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Згідно з пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Отже, під час вирішення спору, суд ставить на перше місце якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 724/743/15-ц (провадження № 61-16157св18) сформульовано висновки про те, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте першочергово мають враховуватися якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для ухвалення рішення, а також оцінку всіх доказів у справі, які підтверджують виконання чи нехтування батьком/матір`ю своїми батьківськими обов`язками. Позбавлення батьківських прав, здійснене згідно із законом (пункт 2 частини першої статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права батька/матері є пропорційним меті позбавлення батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка зазначає, що її батько ОСОБА_3 , щонайменше десять років не бере участі у її житті, не займається її вихованням та розвитком, матеріально не забезпечує, не піклується про її здоров`я.
При ухваленні рішення суд також враховує, що ОСОБА_3 підтвердив ту обставину, що він не бере участі у житті своєї доньки та не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно доньки ОСОБА_1 .
Приписами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно із частинами першою, другою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Отже, судом встановлено, що відповідач не створив належних умов для проживання та виховання дитини. Фактично дитина не отримує від батька жодної допомоги для морального та фізичного розвитку. Батько не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не займається її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти.
Вирішуючи питання щодо можливості позбавлення відповідача батьківських прав щодо позивачки, суд також бере до уваги висновок органу опіки та піклування, який встановив, що батько тривалий час не виконує батьківських обов`язків щодо позивачки та вважає за доцільне позбавити його батьківських прав щодо доньки ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, оцінивши надані докази, враховуючи вік дитини та її інтереси, суд дійшов висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо своєї доньки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому є підстави для позбавлення його батьківських прав та задоволення позовних вимог в цій частині.
При вирішенні цієї вимоги враховується, що такий крайній захід спрямований на захист інтересів дитини з метою забезпечення її належного виховання, розвитку, навчання, медичного та соціального нагляду. Тому позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини повністю відповідає інтересам дитини, і є справедливим, передбачуваним та невідворотним наслідком свідомого вибору відповідача.
Відповідно до частин другої, третьої статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Частиною третьою статті 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до статті 179 СК Україїни аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.
Відповідно до вимог частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно із частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до роз`яснень пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом частин першої-третьої статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідач є особою працездатного віку, відомостей про наявність у нього інших дітей, інших стягнень на утримання інших непрацездатних осіб з матеріалів справи не встановлено, доказів протилежного суду не надано. Підстав для звільнення відповідача від обов`язку утримувати дитину, передбачених статтею 188 СК України, не встановлено.
Враховуючи відсутність інформації щодо майнового стану відповідача та той факт, що особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, суд також бере до уваги, що відповідач не заперечував проти позову, а тому позовні вимоги щодо стягнення з ОСОБА_3 аліментів на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на її утримання у розмірі 1/2 частини від заробітку (доходу) кожного з відповідачів щомісячно, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 19 липня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
За змістом пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішень у межах суми платежу за один місяць.
Крім того, враховуючи, що стягнення аліментів відбуватиметься на користь самої дитини, суд вважає за необхідне зобов`язати законного представника дитини - її матір ОСОБА_2 відкрити у відділенні Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» особистий рахунок ОСОБА_1 , у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, ураховуючи повне задоволення позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн та в дохід держави - 1 211,20 грн.
З урахуванням положень статті 169 СК України суд роз`яснює відповідачу, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.
Керуючись ст.ст. 2, 12-13, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 284, 354-355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на її утримання у розмірі 1/2 частини від заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 липня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Зобов`язати законного представника дитини ОСОБА_2 відкрити у відділенні Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» особистий рахунок ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.
Роз`яснити відповідачу, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав у разі зміни поведінки особи, позбавленої батьківських прав, та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ).
Відповідач: ОСОБА_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей та сім`ї Золочівської сільської ради (місцезнаходження: Київська обл., Бориспільський р-н, с. Гнідин, вул. Нова, буд. 1; ЄДРПОУ: 45237406).
Повний текст рішення складений - 25.05.2026.

Суддя         Р. В. Котенко