ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/1542/25 пров. № А/857/23747/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Глушка І.В.,
з участю секретаря судового засідання - Нагибайло Т.О.,

а також сторін (їх представників):
від відповідача - Щербак Д.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника адвоката Отрох Алли Володимирівни, діючої на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.04.2026р. про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в адміністративній справі за позовом представника адвоката Отрох Алли Володимирівни, діючої на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання провести перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток із урахуванням сум додаткової винагороди (суддя суду І інстанції: Іванчулинець Д.В., час та місце постановлення ухвали суду І інстанції: 10.04.2026р., м.Ужгород; дата складання повної ухвали суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою від 10.04.2026р. відмовлено у задоволенні заяви представника адвоката Отрох А.В., діючої на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в адміністративній справі за позовом представника адвоката Отрох А.В., діючої на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання провести перерахунок та виплату грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток із урахуванням сум додаткової винагороди (а.с.112-115).

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржила представник адвокат Отрох А.В., діюча на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , яка в апеляційній скарзі просить судову ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкової відмови в установленні судового контролю (а.с.118-123).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у позивача завершилися шляхи реалізації свого права на отримання спірної винагороди, оскільки відповідач безпідставно ухиляється від виконання рішення в справі № 260/1542/25, через що виникла необхідність звернення із заявою про встановлення судового контролю.

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 скерувала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.134-144).

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з наступних підстав.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.11.2025р. в справі № 260/1542/25 позов ОСОБА_1 задоволено; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невключення до складу грошового забезпечення ОСОБА_1 сум додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 97 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум (а.с.50-56).

06.02.2026р. суд першої інстанції видав виконавчий лист № 260/1542/25/2026 про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні оплачуваних відпусток в загальній кількості 97 днів, обчисливши її суму, виходячи із розміру місячного грошового забезпечення, з урахуванням сум додаткової винагороди, передбаченої постановою КМ України № 168 від 28.02.2022р. «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», та провести її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

11.03.2026р. відповідач Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа в справі № 260/1542/25 таким, що не підлягає виконанню (а.с.66-67).
Згідно ухвали суду від 30.03.2026р. заяву відповідача задоволено та визнано виконавчий лист в справі № 260/1542/25 таким, що не підлягає виконанню (а.с.90-93).
Підставою для постановлення такої ухвали слугував той факт, що відповідач повідомив про добровільне виконання рішення суду; зазначену обставину підтвердив розрахунком доплати грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток ОСОБА_1 

31.03.2026р. представник позивача звернулася до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, в якій просила встановити судовий контроль за виконанням рішення суду в справі № 260/1542/25; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 надати звіт про виконання рішення суду в справі у встановлений строк (а.с.95-96).

Постановляючи спірну ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
Наведене свідчить про існування у позивача можливості отримати реальне виконання судового рішення у межах процедури виконавчого провадження, у тому числі шляхом застосування державним виконавцем примусових заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження».
Звертаючись із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду заявник не обґрунтував та не виклав мотивів доцільності та необхідності застосування такого обраного виду судового контролю, як зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Наразі неможливо стверджувати, що примусове виконання цього рішення суду не дало очікуваних результатів, та, відповідно, про наявність підстав для встановлення судового контролю за виконанням цього судового рішення.
Відтак, ураховуючи вказані обставини, суд не вбачає фактичних та правових підстав для реалізації свого диспозитивного права покладення (в порядку ч.1 ст.382 КАС України) на відповідача як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, обов`язку подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, у зв`язку із чим у задоволенні заяви представника позивача належить відмовити.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для встановлення судового контролю є правильними та обґрунтованими.
Водночас, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що стверджується наступним.

Згідно з п.9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить обов`язковість судового рішення. Крім того, у ст.129-1 Основного Закону України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень.
Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ висловив у рішеннях по справах «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04; «Горнсбі проти Греці» (Hornsby v. Greece), заява № 107/1995/613/701) позицію про те, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним. 
Для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 20.07.2004р. у справі «Шмалько проти України»).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що невиконання рішень національних судів в Україні - системна проблема (зокрема, справа «Бурмич та інші проти України», заява № 46852/13).
Необхідність максимального забезпечення судом у кожній справі дотримання принципу обов`язковості судового рішення, зумовлено також тим, що невиконання рішень суду призводить до зниження довіри людей до судової влади, а також посилює переконання того, що вирішити спір (правову проблему), використовуючи звернення до суду, є неефективним.

Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить обов`язковість судового рішення. Крім того, у ст.129-1 Основного Закону України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст.382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення. 
Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).

Усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати. 

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, або встановлення нового строку подання звіту, або накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є правом суду, а не його обов`язком.
Вказана позиція узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.05.2021р. у справі № 9901/598/19.

Слід зазначити, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.
Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами.
Тому після вирішення публічно-правового спору і набрання судовим рішенням законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації сторонами прав та законних інтересів, з приводу захисту яких він ухвалив судове рішення.
В основу ефективності правосуддя покладається здійснення судом належного контролю за виконанням судового рішення, оскільки головною метою судового рішення є ефективність у поновленні порушених прав та свобод особи.

За змістом постанови Верховного Суду від 23.06.2020р. у справі № 802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 23.04.2020р. у справі № 560/523/19 зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.
Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Під час судового розгляду з`ясовано, що 11.03.2026р. відповідач Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду із заявою про визнання виконавчого листа в справі № 260/1542/25 таким, що не підлягає виконанню. Згідно ухвали суду від 30.03.2026р. заяву відповідача задоволено та визнано виконавчий лист в справі № 260/1542/25 таким, що не підлягає виконанню. Підставою для постановлення такої ухвали слугував той факт, що відповідач повідомив про добровільне виконання рішення суду; зазначену обставину підтвердив розрахунком доплати грошової компенсації за невикористані дні оплачуваних відпусток ОСОБА_1 .

Отже, суд першої інстанції встановив факт добровільного виконання рішення суду зі сторони відповідача, що слугувало підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.
Звідси, позивач позбавлений можливості виконати рішення суду в примусовому порядку, а тому висновки суду про існування у позивача можливості отримати реальне виконання судового рішення у межах процедури виконавчого провадження, у тому числі шляхом застосування державним виконавцем примусових заходів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», не відповідає дійсності та не підтверджується матеріалами справи.
З урахуванням викладеного, в розглядуваному випадку така підстава (можливість виконання рішення суду в примусовому порядку) не може покладатися в основу відмови в задоволенні заяви про встановлення судового контролю.

Водночас, визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає примусовому виконанню, через добровільне виконання відповідачем рішення суду, фактично виключає можливість встановлення судового контролю, оскільки рішення суду вважається виконаним в добровільному порядку.
Саме така підстава, на думку колегії суддів, повинна покладатися в основу відмови у задоволенні заяви про встановлення судового контролю.

Таким чином, загальний порядок виконання судового рішення дав очікуваний позитивний результат, через що не виникає об`єктивної необхідності застосування процесуального інституту судового контролю за виконанням судового рішення.

Оцінюючи в сукупності вищезазначене, судом першої інстанції наведено помилкові підстави для відмови в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в адміністративній справі, через що оскаржувану ухвалу суду слід змінити в частині мотивів вказаної ухвали.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно прийняв рішення про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю, однак допустив порушення норм процесуального права, через що оскаржувану ухвалу суду слід змінити в частині мотивів відмови у встановлення судового контролю.
В решті ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують інших висновків прийнятого судового рішення, а тому підстави для його скасування чи зміни у цій частині є відсутніми.

В силу приписів ст.139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат в рамках цього апеляційного провадження є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.2 ч.1 ст.315, п.4 ч.1 ст.317, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника адвоката Отрох Алли Володимирівни, діючої на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 10.04.2026р. про відмову в задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду в адміністративній справі № 260/1542/25 змінити в частині мотивів її прийняття, виклавши такі в мотивувальній частині постанови апеляційного суду.
В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	І. В. Глушко  	

Дата складання повного судового рішення: 24.06.2026р.