Справа № 127/29898/25
Провадження № 2/127/6567/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 квітня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі: головуючого судді Федчишена С.А., при секретарі Підвисоцькій О.Ю., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, 
ВСТАНОВИВ:

22.09.2025  ОСОБА_1 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. В обґрунтування позову вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2012 року по 2023 рік за адресою: АДРЕСА_1 . За час проживання однією сім`єю у позивачки з ОСОБА_5 народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що через повномасштабне вторгнення на територію України позивачка та ОСОБА_5 не встигли узаконити відносини шляхом державної реєстрації шлюбу. За весь час до моменту зникнення ОСОБА_5 позивачка кожного дня з ним спілкувалася, що підтверджується скриншотами листування та дзвінків в месенджерах. ОСОБА_5 переводив позивачці кошти на її утримання та на утримання спільної доньки, покупку речей, продуктів харчування. ОСОБА_1 вели з ОСОБА_5 спільне господарство, мали спільний бюджет, разом народили та виховували доньку, разом відпочивали. Спільно купували речі, меблі для будинку. Позивачка декілька разів приїжджала до ОСОБА_5 по місцю проходження ним служби. 20.10.2023 ОСОБА_5 зник безвісти під час виконання бойового завдання в н.п. Бахмут, Донецької області, внаслідок артилерійського обстрілу. Наразі позивачка як цивільна дружина не має повністю законних прав подавати заяви, збирати інформацію про пошуки ОСОБА_5 та з 01.02.2025 отримувати частку виплат грошового забезпечення ОСОБА_5 та пільги як дружина безвісти зниклого та член сім`ї учасника бойових дій, а тому виникла необхідність звернення до суду з вказаною позовною заявою. Позивачка зазначає, що встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю має юридичне значення та необхідне їй для набуття статусу члена сім`ї військовослужбовця відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та для забезпечення реалізації її прав, як члена сім`ї особи, у зв`язку із зникненням під час виконання службових обов`язків та отримання передбачених законодавством виплат, компенсацій та пільг. Враховуючи вищевикладене, просила суд встановити факт, що ОСОБА_1 відноситься до членів сім`ї свого цивільного чоловіка ОСОБА_5 та факт, що з 2012 року по 2023 рік спільно проживали, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, була пов`язана спільним побутом та мала взаємні права та обов`язки разом із ОСОБА_5 .
Ухвалою суду від 01.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду Вінницьким міським судом Вінницької області та постановлено розглядати її за правилами загального позовного провадження (а.с. 51)
20.10.2025 на адресу суду за допомогою системи «Електронний суд» надійшли пояснення третьої особи Військової частини НОМЕР_1 , в яких зазначили, що питання чи дійсно ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були членами однієї сім`ї, спільно проживали разом, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки належить не до повноважень військової частини, а до повноважень суду, який має перевірити всі наявні факти та докази, та прийняти відповідне рішення по справі. Просили розгляд справи проводити без участі представника військової частини НОМЕР_1 та при вирішенні питання позову врахувати всі наявні докази.
19.11.2025 представником позивача подано додаткові пояснення у справі, відповідно до яких зазначено, що встановлення факту у даній справі матиме метою не лише можливість реалізувати право на отримання виплат безвісти зниклого військовослужбовця ОСОБА_5 , а також можливість використання інших пільг, як членів сім`ї УБД, а також безперешкодне здійснення пошукових заходів позивачкою по його пошуку як безвісти зниклого і звернення з цією метою до компетентних державних органів, установ та посадових осіб. Просила суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
27.11.2025 відповідачкою ОСОБА_3 надано відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що позовні вимоги визнає частково, а саме: в період лише з 2012 року по 2019 рік, оскільки в другій половині 2019 року сімейне життя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 припинилося і він повернувся проживати до помешкання своєї матері, де постійно проживав до того часу, як був мобілізований до лав ЗСУ. Відповідачка не заперечує, що після припинення фактичних шлюбних стосунків ОСОБА_5 та позивачка підтримували відносини, але ці відносини стосувалися виключно доньки. Про свої наміри офіційно зареєструвати шлюб з ОСОБА_1 , своїй матері та іншим родичам ОСОБА_5 ніколи не повідомляв, незважаючи на те, що в них були добрі, відверті стосунки. ОСОБА_5 матеріально допомагав своїй доньці. Також, відповідачка визнає ту обставину, що позивачка одного разу приїжджала до ОСОБА_5 до місця його служби, де вони разом провели деякий час. ОСОБА_5 жодного особистого розпорядження на користь позивачки складено не було, що свідчить про те, що відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не були такими близькими, як про це зазначено в позові. Крім того, той факт, що з 2019 року позивачка та ОСОБА_5 не проживали однією сім`єю свідчить також те, що ОСОБА_1 не знала, що ОСОБА_5 мобілізований і йде служити до війська. Враховуючи викладене, просила суд в позовних вимогах ОСОБА_1 в частині встановлення факту про спільне проживання як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 за період з другої половини 2019 року по 2023 рік, відмовити.
09.12.2025 представником позивача за допомогою системи «Електронний суд» надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що адреса реєстрації безвісти зниклого ОСОБА_5 жодним чином не свідчить про те, що він фактично не проживав однією сім`єю з позивачкою та спільною донькою. Просили критично оцінити те твердження, що у разі проживання однією сім`єю ОСОБА_5 залишив би особисте розпорядження на користь позивачки, оскільки можливість такого розпорядження передбачена лише з лютого 2025 року, в той час, як ОСОБА_5 мобілізований та служив до оголошення безвісти зниклим у 2023 році. Зазначили, що ОСОБА_1 постійно підтримувала зв`язок і спілкувалась з ОСОБА_5 , що підтверджується їх листуванням. Враховуючи викладене, просила суд задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.
Ухвалою суду від 15.12.20255 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. (а.с. 125)
В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали поданий позов та просили його задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, лише за період з 2012 року по 2019 рік.
Відповідач ОСОБА_4 будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав.
Треті особи у судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявами в яких просили розгляд справи здійснювати за відсутності їх представників.
В судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , будучи приведеними до присяги, зазначили, що ОСОБА_5 з другої половини 2019 року і до часу мобілізації до лав ЗСУ проживав за місцем проживання його матері. Зазначили, що ОСОБА_1 навіть не було відомо, що ОСОБА_5 було мобілізовано до лав ЗСУ.
Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом встановлено, що згідно з копії паспорту серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 03.04.1996 (а.с. 8-9)
Відповідно до довідки виданої Асоціацією органів самоорганізації населення м. Вінниці квартальний комітет/комітет мікрорайону «Сабарів» від 23.04.2025 №196, ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 та має такий склад сім`ї: донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донька ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чоловік ОСОБА_5 проживав разом з дружиною та доньками з 2012 року по 2023 рік та вели спільне господарство. (а.с.12)
ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №776, батьками якої записано: батько - ОСОБА_5 , мати - ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_3 , виданого 25.02.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області. (а.с. 13)
Згідно з сповіщення сім`ї №9831 від 04.11.2023, ІНФОРМАЦІЯ_3 сповістив ОСОБА_3 про те, що її син, солдат ОСОБА_5 , 1986 р.н., військовослужбовець в/ч НОМЕР_1 , відданий військовій присязі на вірність Українському народу, мужньо виконувавши військовий обов`язок, в бою за Україну, її свободу і незалежність, зник безвісти 20 жовтня 2023 року, внаслідок артилерійського обстрілу поблизу н.п. Бахмут Донецької області. (а.с. 21)
Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №20241119-2223 від 19.11.2024, ОСОБА_5 зник (виявлено) на території бойових дій (під час воєнних дій). (а.с. 22)
Згідно з довідкою від 27.12.2023 №13669 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, солдат ОСОБА_5 , навідник 2 аеромобільного відділення 3 аеромобільного взводу 13 аеромобільної роти 4 аеромобільного батальйону в період з 03.06.2023 по 23.10.2023 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України перебуваючи в районі населеного пункту Бахмут Донецької області. (а.с. 23)
Відповідно до постанови про залучення потерпілого від 18.09.2024, залучено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023020040000712 від 30.10.2023, як потерпілу. (а.с. 27)
Надаючи оцінку доказам, які надані позивачкою в обґрунтування заявлених вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, які не перебували у шлюбі між собою у період з 2012 року по 2023 рік, судом встановлено таке.
Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Статтею 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).
Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.
До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.
При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Для визнання осіб такими, що проживають однією сім`єю, крім факту спільного проживання, важливі також: наявність спільного бюджету, спільного харчування, придбання майна для спільного користування; участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Наведені вище правові висновки узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №127/11013/17, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 712/11298/20, від 29 листопада 2023 року у справі № 756/3889/20, від 17 січня 2024року у справі № 759/14906/18 (провадження № 61-466св23),від 23 травня 2024 року у справі № 441/1811/20, провадження № 61-2633св24.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) зазначено, що:«проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.
Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.
Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації.
Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.
Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що до реєстрації шлюбу, а саме до 29 грудня 2009 року сторони не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, крім своїх пояснень та пояснень свідка ОСОБА_9 , яка є його сестрою, ОСОБА_1 не надано».
Без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, спільний відпочинок осіб не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (пункт 39.3. постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року по справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22)).
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07.12.2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03.03.2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначено, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.
Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.
При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Схожий за змістом висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019року у справі № 554/8023/15-ц, в постанові від 22 серпня 2018 року по справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283 цс 18).
Про спільне проживання можуть свідчити наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 520/8495/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 712/1294/17, від 31 березня 2022 року у справі № 461/4532/20, від 12 січня 2023 року у справі № 754/6012/21, від 20 лютого 2023 року у справі № 520/11160/18, від 26 жовтня 2023 року у справі № 522/10701/20 (провадження № 61-9778св23).
Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання однією сім`єю, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Так, позивачка на обґрунтування спільного проживання як чоловік та жінка у період з 2012 року по 2023 рік, посилається на листування між нею та ОСОБА_5 , переказ їй коштів, придбання майна, фотокартки, скріншоти листування, платіжні інструкції щодо перерахувань грошових коштів.
Відповідачка визнає частково факт спільного проживання позивача та ОСОБА_5 з 2012 року по 2019 роки.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зроблено висновок, що:«35. З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).36. Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати. 37. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами. 38. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах. 51. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі».
Так, додані до матеріалів справи копії фотографій, підтверджують, що позивач та ОСОБА_5 дійсно проводили час разом, перебували у близьких стосунках як чоловік та жінка.
Однак, надані позивачем спільні фотографії не беруться судом до уваги як докази, оскільки не підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, а встановлюють лише факт їхнього знайомства, спільного відпочинку та проведення часу, спільну присутність на святах, а спільна присутність на святах та пересилання коштів не можуть свідчити про те, що між сторонами склались усталені відносини, які притаманні подружжю. (аналогічні висновки викладені у постанові Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року (справа № 588/350/15).
Суд також враховує, що сам собою факт перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.
Оцінюючи надане позивачем листування, суд дійшов висновку, що вказане листування не дає можливість суду встановити достовірно авторів цього листування та його повний зміст, оскільки воно фрагментарне, а тому суд критично оцінює надані позивачем скріншоти переписки з абонентом «ІНФОРМАЦІЯ_6.» , при цьому вважає, що воно не свідчить про виникнення між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, що надані позивачем скріншоти та фотографії з урахуванням принципу балансу вірогідностей у сукупності з іншими доказами не доводять перед судом факту спільного їх проживання, наявності у ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю та не засвідчують реальність між ними сімейних відносин і є недостатніми, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи та у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Визначаючи обсяг обставин, які можливо встановити за допомогою фрагментарного листування у сукупності із фотографіями, у цьому конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, суд вважає, що вказані докази (фотокартки, листування) з урахуванням вимог закону, сталої судової практики за своїм змістом самі по собі не доводять, що між позивачем та ОСОБА_5 склались та мали місце протягом спірного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю.
Суд надавши оцінку доказам, наданим ОСОБА_1 на підтвердження факту проживання однією сім`єю без шлюбу у їх сукупності та з урахуванням принципу балансу вірогідностей, дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надала достатніх доказів, які свідчать про те, що між нею та ОСОБА_5 склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю), відсутня сукупність усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), а перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів на проведення позивачем ремонту, або періодичний спільний відпочинок, проживання за однією адресою епізодично, протягом нетривалого часу, при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.
Належних і допустимих доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, ведення спільного господарства, наявність спільного сімейного бюджету, спільних витрат спільне вирішення побутових проблем, купівлю майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, надання взаємної допомоги, виникнення взаємних прав та обов`язків, які притаманні подружжю, ОСОБА_1 не надано.
Враховуючи викладене, беручи до уваги часткове визнання позову відповідачкою, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: встановлення факту, що з 2012 року по 2019 роки ОСОБА_1 та ОСОБА_5 спільно проживали, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, як обставина, яка ніким не оспорюється. В задоволенні решти позовних вимог суд дійшов висновку про відмову у зв`язку з не доведенням.
На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 10, 12, 13, 18, 76, 265, 315, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 з 2012 року по 2019 роки спільно проживали, як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення суду складено 20.04.2026.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Вінницького апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: