ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
21.04.2026	Справа № 910/12858/25	

За позовом Вижницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вижницької міської ради 
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД», 
2) Комунального некомерційного підприємства «Вижницької міської лікарні» Вижницької міської ради
про визнання недійсними додаткових угод до договору про закупівлю електричної енергії №227/20-ЕЛ/92 від 20.03.2020 та стягнення грошових коштів у розмірі 64 859,42 грн

Суддя Карабань Я.А.
Секретар судових засідань Дубина Т.М.
представники учасників справи:
від прокуратури: Дущак Д.В.;
від позивача: не з`явився;
від відповідача-1: не з`явився;
від відповідача-2: не з`явився;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Вижницька окружна прокуратура в інтересах держави в особі Вижницької міської ради (надалі – позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД» (надалі – відповідач-1), Комунального некомерційного підприємства «Вижницької міської лікарні» Вижницької міської ради (надалі – відповідач-2) про визнання недійсними додаткових угод до договору №227/20-ЕЛ/92 про закупівлю електричної енергії від 20.03.2020 та стягнення грошових коштів у розмірі 64 859, 42 грн.
Позовні вимоги, з посиланням на ст. 203, 215, 216, 334, 628, 629, 632, 651, 652, 653, 655, 1212 Цивільного кодексу України, ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», обґрунтовані тим, що додаткові угоди № 1 від 26.05.2020, № 2 від 27.07.2020, № 3 від 16.09.2020, № 4 від 16.11.2020, № 5 від 25.11.2020, № 6 від 14.12.2020 до договору № 227/20 – ЕЛ/92 про закупівлю електричної енергії від 20.03.2020 укладені з порушенням умов договору та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме з порушенням максимально встановленого 10% ліміту підвищення ціни на товар та підлягають визнанню недійсними, а грошові кошти в сумі 64 859, 42 грн, що перераховані за електричну енергію, підлягають стягненню на користь позивача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.10.2025 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали.
22.10.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/12858/25. Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання в справі на 18.11.2025.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 зупинено провадження у справі №910/12858/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 920/19/24 та опублікування повного тексту постанови.
05.01.2026 від представника прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження в справі, з посиланням на те, що опубліковано повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 920/19/24. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 поновлено провадження в справі та призначено підготовче засідання на 11.02.2026.
У підготовче засідання 11.02.2026 з`явився представник прокуратури, представники позивача та відповідачів 1-2 в засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення засідання повідомлялися належним чином.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2026, враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, у підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонами було заявлено про надання суду всіх наявних у них доказів і пояснень по справі, закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/12858/25 до судового розгляду по суті на 24.03.2026.
Судове засідання, призначене на 24.03.2026 не відбулось, у зв`язку з оголошеною в місті Києві повітряною тривогою, яка тривала з 12:35 год. до 17:16 год.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2026 судове засідання в справі призначено на 21.04.2026.
У судове засідання 21.04.2026 з`явився представник прокуратури, представники позивача та відповідачів 1-2 у засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення засідання повідомлялись належним чином. Прокурор у судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити.
Одночасно, статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.
Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи в разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.
Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.
Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. 
Отже, враховуючи, що явка представників позивача та відповідачів 1-2 у судове засідання обов`язковою не визнавалась, останні повідомлені про хід розгляду справи у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції в спорі та надання відповідних доказів, суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні без участі представників позивача та відповідачів 1-2 за наявними матеріалами.
У судовому засіданні 21.04.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.03.2020 між відповідачем-1 (надалі – постачальник, учасник) та відповідачем-2 (надалі – споживач, замовник) укладено договір №227/20-ЕЛ/92 про закупівлю електричної енергії (надалі – договір), пунктом 1 якого, визначено предмет договору:
1.1. Відповідно до Єдиного закупівельного словника ДК 021:2015 предметом закупівлі є електрична енергія, Код 09310000-5 (електрична енергія), надалі – товар.
1.2. Учасник зобов`язується у 2020 році поставити товар відповідно до п.1.1. даного договору, а замовник – прийняти та оплатити його (її) вартість.
1.3. Найменування (номенклатура, асортимент) товару: електрична енергія. Кількість товару зазначається в додатку №1 до цього договору.
1.4. Обсяги закупівлі товарів можуть бути змінені, зокрема, з урахуванням фактичних потреб замовника.
Відповідно до п.3.1. договору, його ціна становить 1,87764705 грн, у тому числі ПДВ 0, 3129411 грн. Ціну договору вказано з урахуванням кошторисних призначень на відповідний період у сумі 798 000, 00 грн, у тому числі ПДВ 133 000, 00 грн. Зобов`язання по договору закупівлі виникають залежно від реального фінансування та визначаються додатковими угодами до даного договору.
Ціна цього договору може бути збільшена та зменшена за взаємною згодою сторін, шляхом укладання додаткових угод (п.3.3. договору).
Згідно з п.5.1. договору, постачання електричної енергії споживачу на умовах договору починається з 01.04.2020.
Відповідно до п. 6.4.5. договору, у випадку коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення, постачальник має письмово звернутись до споживача з відповідною пропозицією, при цьому така пропозиція в кожному окремому випадку, коли на ринку відбувається об`єктивне коливання ціни за одиницю товару в бік збільшення, повинна бути обґрунтована і документально підтверджена. Постачальник разом з письмовою пропозицією щодо внесення змін до договору надає документ (або документи), що підтверджує збільшення середньоринкової ціни (діапазону цін тощо) за одиницю товару в тих розмірах, на які Постачальник пропонує змінити ціну товару. Постачальник щодо збільшення ціни повинен надати належним чином оформлені довідки/інформації (або в іншій документальній формі), видані торгово-промисловою палатою України, або регіональною торгово-промисловою палатою, або органами державної статистики. У випадку прийняття рішення споживачем щодо внесення змін до цього договору у вказаній частині до розрахунку ціни за одиницю товару приймається ціна за одиницю товару, визначена сторонами у момент укладення цього договору (з урахуванням внесених раніше змін до договору, та якщо такі обставини мали місце). Довідка повинна містити інформацію про середньозважену ціну на ринку «на добу наперед» станом на місяць укладання попередньої додаткової угоди про зміну цін (договору, у разі відсутності додаткової угоди) та середньозважену ціну на місяць подання пропозиції щодо зміни ціни за одиницю. Коливання ціни електричної енергії визначається шляхом порівняння середньозважених цін на РДН (ринок «на добу наперед»). Ціна за одиницю товару може бути змінена лише на відсоткову різницю між вказаними середньозваженими цінами, але не більше ніж на 10 %. У будь-якому випадку підвищення ціни за одиницю товару здійснюється з дотриманням вимог п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі».
Зміна ціни за одиницю електричної енергії в сторону збільшення відбувається у разі змін у збільшення перемінних Т(п) та Т(р) на підставі відповідних постанов НКРЕКП, які встановлюють тарифи на послугу з передачі електричної енергії та тариф на послугу з розподілу електричної енергії. У разі зміни регульованих тарифів відповідними компетентними органами, нові тарифи є обов`язковими для сторін цього договору з моменту вступу в дію нормативних актів (п.6.4.6. договору).
Згідно з п. 10.1. договору, він набирає чинності з дати підписання, поширює свою дію на правовідносини, що виникли між сторонами та діє до 31.12.2020 (включно), але в будь-якому разі до повного виконання зобов`язань по договору в межах одного календарного року.
Відповідно до п.11.6. договору, зміни до цього договору можуть бути внесені у випадках, передбачених ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 % у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;
3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;
4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;
5) узгодження ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);
6) зміна ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу інфляції, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів), нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
Якщо протягом строку дії договору на підставі рішень уповноважених органів державної влади будуть змінені вказані у цьому пункті регульовані ціни (тарифи) і нормативи, або будуть впроваджені нові регульовані ціни (тарифи) і нормативи, які вплинуть на розмір ціни електричної енергії, сторони можуть відповідно до п.7 ч.4 ст.36 Закону України «Про публічні закупівлі» переглянути та змінити ціну електричної енергії за цим договором, урахувавши змінені та/або впроваджені нові регульовані ціни (тарифи) і нормативи, вказані в цьому пункті договору.
8) Зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої цієї статті.
26.05.2020 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №1 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що ціна на електричну енергію становить 1, 99 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.
27.07.2020 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №2 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що ціна на електричну енергію становить 2, 091796 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.
16.09.2020 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №3 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що ціна на електричну енергію становить 2, 27214 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.
16.11.2020 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №4 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що ціна на електричну енергію становить 2, 359176 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.
25.11.2020 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №5 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що ціна на електричну енергію з 01.11.2020 становить 2, 3614 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії, а з 01.12.2020 – 2, 448436 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.
14.12.2020 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №6 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що загальна вартість договору становить 578 000, 00 грн, а тому ціна на електричну енергію становить 2, 168094 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.
На виконання умов договору відповідач-1 поставив відповідачу-2 електричну енергію в загальному обсязі 250 189, 00 кВт*год на загальну суму 534 626, 05 грн:
- у квітні 2020 року – 29 070, 00 кВт*год на підставі акту прийому-передачі електричної енергії №1606 від 28.04.2020 на загальну суму 54 583, 20 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ – 1, 564705875 грн;
- у травні 2020 року – 20 000, 00 кВт*год з 01.05.2020 по 19.05.2020 та 12 988, 00 кВт*год з 20.05.2020 по 31.05.2020 на підставі акту прийому-передачі електричної енергії №2244 від 28.05.2020 на загальну суму 63 399, 06 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ – 1, 564705875 грн з 01.05.2020 по 19.05.2020 та 1, 658333333 грн з 20.05.2020 по 31.05.2020;
- у червні 2020 року – 26 718, 00 кВт*год на підставі акту прийому-передачі електричної енергії №2659 від 26.06.2020 на загальну суму 53 168, 82 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ – 1, 658333333 грн;
- у липні 2020 року – 21 213, 00 кВт*год на підставі акту прийому-передачі електричної енергії №3134 від 26.07.2020 на загальну суму 42 213, 86 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ – 1, 658333333 грн;
- у серпні 2020 року – 20 063, 00 кВт*год на підставі акту прийому-передачі електричної енергії №3557 від 27.08.2020 на загальну суму 41 967, 71 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ – 1, 743163333 грн;
- у вересні 2020 року – 18 738, 00 кВт*год на підставі акту прийому-передачі електричної енергії №3963 від 26.09.2020 на загальну суму 42 575, 36 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ – 1, 893450000 грн;
- у жовтні 2020 року – 29 663, 00 кВт*год на підставі акту прийому-передачі електричної енергії №4401 від 27.10.2020 на загальну суму 67 398, 49 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ – 1, 893450000 грн;
- у листопаді 2020 року – 35 768, 00 кВт*год на підставі акту прийому-передачі електричної енергії №5013 від 26.11.2020 на загальну суму 84 462, 55 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ – 1, 9678333 грн;
- у грудні 2020 року – 35 968, 00 кВт*год на підставі акту прийому-передачі електричної енергії №6430 від 31.12.2020 на загальну суму 84 857, 00 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ – 1, 966030000 грн.
Відповідач-2 перерахував відповідачу-1 кошти за поставлену електричну енергію в загальному розмірі 534 626, 05 грн, на підтвердження чого надано відповідні платіжні доручення (а.с. 62-66).
Звертаючись до суду з даним позовом прокурор зазначає, що додаткові угоди № 1 від 26.05.2020, № 2 від 27.07.2020, № 3 від 16.09.2020, № 4 від 16.11.2020, № 5 від 25.11.2020, № 6 від 14.12.2020 до договору про закупівлю електричної енергії № 227/20 – ЕЛ/92 від 20.03.2020 укладені з порушенням умов договору та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме з порушенням максимально встановленого 10% ліміту підвищення ціни на товар та підлягають визнанню недійсними, а грошові кошти в сумі 64 859, 42 грн, що перераховані за електричну енергію, підлягають стягненню на користь позивача.
Враховуючи, що з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах держави, суд вважає за необхідне спочатку дослідити питання щодо наявності/відсутності підстав прокурора для звернення до суду з даним позовом.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Приписами частин 3, 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, зокрема, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, у позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 05 березня 2020 року у справі № 9901/511/19, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Законом України «Про прокуратуру» визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Так, згідно з частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Конституційний Суд України у рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону № 922-VIII (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 924/524/24).
Прокурор обґрунтував наявність у нього підстав для звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Вижницької міської ради з огляду на наступне.
В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. 
Частиною 1 статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ст. 60 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні»). 
Статтею 61 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону. 
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. 
Так, частинами 1, 2 статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. 
Згідно зі статтею 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
З урахуванням вищезазначеного, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, порушує економічні інтереси територіальної громади. 
Відповідно до пункту 1.4. Розділу І Статуту Комунального некомерційного підприємства «Вижницька міська лікарня» Вижницької міської ради, затвердженого рішенням виконкому Вижницької міської ради № 207 від 15.10.2024 (надалі – Статут) засновником, власником та органом управління майна підприємства є Вижницька міська рада. 
Підприємство є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним засновнику. Підприємство створене на базі майна Вижницької територіальної громади Вижницького району, Чернівецької області (п. 1.3. Статуту Розділу 1). 
Лікарня користується закріпленим за нею комунальним майном, що є власністю Вижницької міської ради. Джерелами формування майна та коштів лікарні є: кошти місцевого бюджету (бюджетні кошти) (п. 4.2. Розділу 4 та п. 5.3.1. Розділу 5 Статуту). 
Контроль за фінансово-господарською діяльністю лікарні здійснюють уповноважені органи в межах їх повноважень та згідно встановленого чинним законодавством України порядку (п. 10.3. Розділу 10 Статуту). 
Засновник самостійно або через уповноважений ним виконавчий орган здійснює контроль фінансово-господарської діяльності лікарні. Лікарня подає засновнику, за його вимогою, бухгалтерський звіт та іншу документацію, яка стосується фінансово господарської, кадрової та медичної діяльності. (п. п 10.1., 10.3. Розділу 10 Статуту). 
Отже, оскільки засновником лікарні (відповідача-2) та власником її майна є територіальна громада в особі селищної ради, яка фінансує і контролює діяльність цього закладу, а також зобов`язана контролювати виконання бюджету територіальної громади, зокрема законність та ефективність використання лікарнею коштів цих бюджетів за договорами про закупівлю товарів, Вижницька міська рада є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів відповідної територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів відповідного бюджету, а тому є належним позивачем у цій справі. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 від 22.08.2023 у справі № 924/564/22, від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20, від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21. 
За висновками Верховного Суду, викладеними у пп. 6.45 постанови від 16.05.2021 у справі № 910/11847/19, правовий статус розпорядників бюджетних коштів, їх повноваження та відповідальність визначені положеннями Бюджетного кодексу України та підзаконними нормативно-правовими актами, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, якою затверджено Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі – Порядок). 
Абзацами першим та другим пункту 5 Порядку визначено, зокрема, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду. Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду. 
За змістом абз. 2 п. 43 Порядку розпорядники мають право провадити діяльність виключно в межах бюджетних асигнувань, затверджених кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету, планами спеціального фонду. 
Ураховуючи наведене, Комунальне некомерційне підприємства «Вижницька міська лікарня» Вижницької міської ради (відповідач-2) у спірних правовідносинах діє як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня (отримувач бюджетних коштів) та є замовником товару (електроенергії) в обсязі та в межах видатків, що визначені Вижницькою міською радою (розпорядником бюджетних коштів вищого рівня). 
Згідно із частиною четвертою статті 48 Бюджетного кодексу України зобов`язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов`язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до частини шостої цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов`язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов`язань не здійснюються. 
З огляду на викладене, використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців селища; завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності; неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси територіальної громади, а тому наявні підстави для стягнення безпідставно збережених коштів за незаконними правочинами на користь Вижницької міської ради.
Згідно із ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Вижницькою окружною прокуратурою до звернення до суду повідомлено позивача про пред`явлення вказаного позову. 
З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що прокурор у даній справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави в суді та вірно визначив Вижницьку міську раду позивачем за пред`явленим ним до суду позовом.
Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку прокурора, підстав для визнання недійсними додаткових угод № 1 від 26.05.2020, № 2 від 27.07.2020, № 3 від 16.09.2020, № 4 від 16.11.2020, № 5 від 25.11.2020, № 6 від 14.12.2020 до договору № 227/20–ЕЛ/92 про закупівлю електричної енергії від 20.03.2020 та стягнення грошових коштів у сумі 64 859, 42 грн, що перераховані за електричну енергію.
Щодо позовних вимог про визнання додаткових угод недійсними, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин).
Одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, є визнання правочину недійсним, а загальні вимоги щодо недійсності правочину визначено статтею 215 цього Кодексу.
Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічна позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №905/1227/17.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
У даній справі сторони уклали договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України «Про публічні закупівлі», який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.
Метою цього вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища в сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до ч. 1 ст 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).
Відповідно до положень частин першої, другої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Стаття 652 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
За змістом пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Отже, системний аналіз положень статей 651, 652 Цивільного кодексу України та положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» дає підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 927/636/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22, від 16.02.2023 у справі №903/383/22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, до якої зупинялось провадження у цій справі, зроблено висновок, що норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не має перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, яке в п. 2 ч. 5 ст. 41 вказаного Закону унормовано на рівні не більше 10 %, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін.
Зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину і дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Зміни та доповнення до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару – 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, у тому числі й при здійсненні закупівлі бензину і дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину й дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів у цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Укладаючи 20.03.2020 договір № 227/20–ЕЛ/92 про закупівлю електричної енергії, сторони обумовили усі істотні умови.
Так, виходячи з умов договору, сторонами у п.3.1. договору погоджено ціну на електричну енергію в розмірі 1,87764705 грн із урахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.
Як убачається із матеріалів справи додатковою угодою №1 від 26.05.2020, на підставі цінової довідки Харківської торгово-промислової палати №521/20 від 22.05.2020, сторонами збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 1, 99 грн, тобто на 5, 98% від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 20.05.2020.
Щодо збільшення вартості електричної енергії на підставі довідки постанови Харківської торгово-промислової палати №521/20 від 22.05.2020 суд зазначає таке.
Відповідно до п. 6.4.5. договору, у випадку коливання ціни електричної енергії на ринку в бік збільшення, постачальник має письмово звернутись до споживача з відповідною пропозицією, при цьому така пропозиція в кожному окремому випадку, коли на ринку відбувається об`єктивне коливання ціни за одиницю товару в бік збільшення, повинна бути обґрунтована і документально підтверджена. Постачальник разом з письмовою пропозицією щодо внесення змін до договору надає документ (або документи), що підтверджує збільшення середньоринкової ціни (діапазону цін тощо) за одиницю товару в тих розмірах, на які Постачальник пропонує змінити ціну товару. Постачальник щодо збільшення ціни повинен надати належним чином оформлені довідки/інформації (або в іншій документальній формі), видані торгово-промисловою палатою України, або регіональною торгово-промисловою палатою, або органами державної статистики. У випадку прийняття рішення споживачем щодо внесення змін до цього договору у вказаній частині до розрахунку ціни за одиницю товару приймається ціна за одиницю товару, визначена сторонами в момент укладення цього договору (з урахуванням внесених раніше змін до договору, та якщо такі обставини мали місце). Довідка повинна містити інформацію про середньозважену ціну на ринку «на добу наперед» станом на місяць укладання попередньої додаткової угоди про зміну цін (договору, у разі відсутності додаткової угоди) та середньозважену ціну на місяць подання пропозиції щодо зміни ціни за одиницю. Коливання ціни електричної енергії визначається шляхом порівняння середньозважених цін на РДН (ринок «на добу наперед»). Ціна за одиницю товару може бути змінена лише на відсоткову різницю між вказаними середньозваженими цінами, але не більше ніж на 10 %. В будь-якому випадку підвищення ціни за одиницю товару здійснюється з дотриманням вимог п. 2 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі».
Зміна ціни за одиницю електричної енергії в сторону збільшення відбувається в разі змін у збільшення перемінних Т(п) та Т(р) на підставі відповідних постанов НКРЕКП, які встановлюють тарифи на послугу з передачі електричної енергії та тариф на послугу з розподілу електричної енергії. У разі зміни регульованих тарифів відповідними компетентними органами, нові тарифи є обов`язковими для сторін цього договору з моменту вступу в дію нормативних актів (п.6.4.6. договору).
Згідно з п.11.6. договору, зміни до цього договору можуть бути внесені у випадках, передбачених ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) зміни ціни за одиницю товару не більше ніж на 10 % у разі коливання ціни такого товару на ринку, за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;
3) покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі;
4) продовження строку дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі;
5) узгодження ціни в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг);
6) зміна ціни у зв`язку із зміною ставок податків і зборів пропорційно до змін таких ставок;
7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу інфляції, зміни біржових котирувань або показників Platts, регульованих цін (тарифів), нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни;
Якщо протягом строку дії договору на підставі рішень уповноважених органів державної влади будуть змінені вказані в цьому пункті регульовані ціни (тарифи) і нормативи, або будуть впроваджені нові регульовані ціни (тарифи) і нормативи, які вплинуть на розмір ціни електричної енергії, сторони можуть відповідно до п.7 ч.4 ст.36 Закону України «Про публічні закупівлі» переглянути та змінити ціну електричної енергії за цим договором, урахувавши змінені та/або впроваджені нові регульовані ціни (тарифи) і нормативи, вказані в цьому пункті договору.
8) Зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини п`ятої цієї статті.
Як установлено судом вище, додатковою угодою № 1 від 26.05.2020 сторони погодили зміну ціни електричної енергії з 1,87764705 грн до 1,99 грн за 1 кВт*год, що становить підвищення на 5,98 %. Обґрунтовуючи зазначене підвищення, відповідач-1 послався на цінову довідку № 521/20 від 22.05.2020, видану Харківською торгово-промисловою палатою, відповідно до якої середньозважена ціна електроенергії на РДН (ринок «на добу наперед») у травні 2020 року, як зазначено в додатковій угоді, зросла на 6,46 % у порівнянні з квітнем 2020 року.
Постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.
Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження, викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо, що відповідає, зокрема висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/1580/18.
З огляду на викладене, внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (або отримання пропозиції про її укладення).
Разом із тим, проаналізувавши офіційні дані ДП «Оператор ринку» (https://www.oree.com.ua) суд зазначає, що у травні 2020 року ціни на ринку «на добу наперед» характеризувалися значними коливаннями як у бік збільшення, так і у бік зменшення. Так, зокрема, середньозважена ціна становила: станом на 10.05.2020 – 1 065,36 грн/МВт·год; станом на 20.05.2020 – 1 424,03 грн/МВт·год; станом на 26.05.2020 (дату укладення додаткової угоди) – 855,37 грн/МВт·год; станом на 30.05.2020 – 796, 2 грн/МВт·год; станом на 31.05.2020 – 1 022, 66 грн/МВт·год.
З наведених даних убачається, що підвищення ціни мало епізодичний характер і було зафіксоване лише станом на 20.05.2020, тоді як на момент укладення додаткової угоди (26.05.2020), а також у подальший період, ринкова ціна електроенергії мала суттєве зниження. Отже, об`єктивно сталого коливання ринкової ціни у бік її зростання, яке могло б бути підставою для системного перегляду договірної ціни, вказана цінова довідка не підтверджує.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 виходила з того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку. Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку, Державне підприємство «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків», яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові/товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І Господарського процесуального України. Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку ст.86 Господарського процесуального України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар.
Водночас, зі змісту довідки Харківської торгово-промислової палати №521/20 від 22.05.2020 вбачається, що вона не містить належного порівняння саме тих періодів, які прямо визначені договором як базові для встановлення факту коливання (місяць укладення попередньої додаткової угоди та місяць подання нової пропозиції), а відображає усереднені показники без урахування фактичної динаміки ринку, зокрема, вказана довідка ґрунтується на порівнянні даних лише за 20 днів квітня (01.04.2020-20.04.2020) та 20 днів травня 2020 року (01.05.2020-20.05.2020), що прямо суперечить умовам п. 6.4.5. договору, яким передбачено необхідність порівняння середньозважених цін за відповідні повні розрахункові періоди (місяці), а також врахування показників на момент укладення попередньої додаткової угоди або договору.
Отже, вказану довідку суд не приймає в якості належного та допустимого доказу, що підтверджує коливання ціни, яка стала підставою для укладення додаткової угоди № 1 від 26.05.2020. Тобто, збільшення ціни електричної енергії відбулось безпідставно та без обґрунтування його підвищення.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що додаткова угода № 1 від 26.05.2020 укладена за відсутності належного підтвердження факту коливання ціни на електричну енергію в сторону збільшення, як наслідок, ця угоди підписана за відсутності визначених на те законодавчих підстав та з порушенням умов договору.
У подальшому додатковою угодою №2 від 27.07.2020 відповідачами 1 та 2 збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 2, 091796 грн, тобто на 11, 40 % від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 01.08.2020.
Так, підставою для підвищення ціни за додатковою угодою № 2 від 27.07.2020 відповідач-1 визначив зміну регульованого тарифу на послуги з передачі електричної енергії відповідно до постанови НКРЕКП № 1329 від 11.07.2020, якою з 01.08.2020 тариф на передачу електричної енергії було збільшено з 155,40 грн/МВт·год до 240,33 грн/МВт·год.
Разом з тим, суд зазначає, що саме по собі підвищення тарифу на передачу електричної енергії не є тотожним підвищенню ціни електричної енергії як товару та не може автоматично обґрунтовувати зміну ціни за договором у будь-якому розмірі.
За своєю економічною природою ціна електричної енергії є комплексною величиною, що включає декілька складових, зокрема: вартість електричної енергії як товару, тариф на передачу, тариф на розподіл та інші компоненти. Відтак тариф на передачу є лише однією зі складових ціни, а не тотожний їй показник, а тому його зміна може впливати лише на відповідну частину ціни, а не на її загальний розмір довільним чином.
У зв`язку з цим правильне застосування як п. 6.4.6 договору, так і п. 7 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачає обов`язкове доведення, зокрема, структури ціни електричної енергії, частки тарифу на передачу у складі ціни, розміру впливу зміни тарифу на кінцеву ціну, пропорційності такого впливу здійсненому підвищенню.
Однак відповідачем-1 не надано жодних доказів на підтвердження таких обставин.
В матеріалах справи відсутні будь-які розрахунки, які б свідчили про те, що підвищення ціни на 11,40 % є наслідком саме зміни тарифу на передачу та таке підвищення є пропорційним відповідним змінам тарифів, а також що між зміною тарифу та зміною ціни існує причинно-наслідковий зв`язок, а тому посилання відповідача-1 під час укладання додаткової угоди № 2 від 27.07.2020 на постанову НКРЕКП не підтверджує наявності правових підстав для внесення змін до договору.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що додаткова угода № 2 від 27.07.2020 укладена за відсутності належного підтвердження факту коливання ціни на електричну енергію в сторону збільшення, як наслідок, ця угоди підписана за відсутності визначених на те законодавчих підстав та з порушенням умов договору.
Крім цього, під час укладання додаткової угоди № 2 від 27.07.2020 сторонами не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%, оскільки, як установлено судом вище, у даному випадку відбулося її збільшення на 11, 40 % від початкової ціни.
Отже, під час укладання додаткової угоди № 2 від 27.07.2020 сторонами не додержано положень п.6.4.5., п.6.4.6. та п.11.6. договору в частині документального підтвердження зміни ціни за одиницю товару, а також не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%, а тому вказана додаткова підлягає визнанню недійсною, як така, що суперечить умовам договору та Закону України «Про публічні закупівлі».
Додатковою угодою №3 від 16.09.2020 відповідачами 1 та 2 збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 2, 27214 грн, тобто на 21, 01 % від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 16.09.2020.
На підтвердження коливання ціни за вказаною додатковою угодою відповідачем-1 надано цінову довідку Харківської торговельно-промислової палати № 1002/20 від 14.09.2020 про середньозважену ціну електричної енергії «на добу наперед» за 1 декаду серпня 2020 року, яка становить 1 280, 76 грн/мВт.год. та за 1 декаду вересня 2020 року, яка становить 1 513,25 грн/мВт/год.
Суд зазначає, що вказана довідка не підтверджує коливання ціни товару на дату укладення додаткової угоди (16.09.2020), а також у порушення положень п.6.4.5. договору не містить належного порівняння саме тих періодів, які прямо визначені договором як базові для встановлення факту коливання (місяць укладення попередньої додаткової угоди та місяць подання нової пропозиції), а відображає усереднені показники без урахування фактичної динаміки ринку.
Отже, вказану довідку суд не приймає в якості належного та допустимого доказу, що підтверджує коливання ціни, яка стала підставою для укладення додаткової угоди №3 від 16.09.2020. Тобто, збільшення ціни електричної енергії відбулось безпідставно та без обґрунтування його підвищення.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що додаткова угода №3 від 16.09.2020 укладена за відсутності належного підтвердження факту коливання ціни на електричну енергію в сторону збільшення, як наслідок, ця угоди підписана за відсутності визначених на те законодавчих підстав та з порушенням умов договору.
Крім цього, під час укладання додаткової угоди №3 від 16.09.2020 сторонами не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%, оскільки, як установлено судом вище, у даному випадку відбулося її збільшення на 21,01 % від початкової ціни.
Отже, під час укладання додаткової угоди №3 від 16.09.2020 сторонами не додержано положень п.6.4.5., п.6.4.6. та п.11.6. договору в частині документального підтвердження зміни ціни за одиницю товару, а також не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%, а тому вказана додаткова підлягає визнанню недійсною, як така, що суперечить умовам договору та Закону України «Про публічні закупівлі».
Додатковою угодою №4 від 16.11.2020 відповідачами 1 та 2 збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 2, 359176 грн, тобто на 25, 64 % від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 16.11.2020.
Підставою для підвищення ціни за додатковою угодою № 4 від 16.11.2020 відповідач-1 визначив зміну тарифу на передачу електричної енергії відповідно до постанови НКРЕКП № 1998 від 04.11.2020, якою тариф збільшено з 240,23 грн/МВт·год до 312,76 грн/МВт·год.
Разом з тим, як уже зазначалось судом вище, саме по собі підвищення тарифу на передачу електричної енергії не є тотожним підвищенню ціни електричної енергії як товару та не може автоматично обґрунтовувати зміну ціни за договором у будь-якому розмірі.
За своєю економічною природою ціна електричної енергії є комплексною величиною, що включає декілька складових, зокрема: вартість електричної енергії як товару, тариф на передачу, тариф на розподіл та інші компоненти. Відтак тариф на передачу є лише однією зі складових ціни, а не тотожний їй показник, а тому його зміна може впливати лише на відповідну частину ціни, а не на її загальний розмір довільним чином.
У зв`язку з цим правильне застосування як п. 6.4.6 договору, так і п. 7 ч. 4 ст. 36 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачає обов`язкове доведення, зокрема, структури ціни електричної енергії, частки тарифу на передачу у складі ціни, розміру впливу зміни тарифу на кінцеву ціну, пропорційності такого впливу здійсненому підвищенню.
Однак відповідачем-1 не надано жодних доказів на підтвердження таких обставин.
В матеріалах справи відсутні будь-які розрахунки, які б свідчили про те, що підвищення ціни на 25, 64 % є наслідком саме зміни тарифу на передачу та таке підвищення є пропорційним відповідним змінам тарифів, а також що між зміною тарифу та зміною ціни існує причинно-наслідковий зв`язок, а тому посилання відповідача-1 під час укладання додаткової угоди №4 від 16.11.2020 на постанову НКРЕКП не підтверджує наявності правових підстав для внесення змін до договору.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що додаткова угода № 4 від 16.11.2020 укладена за відсутності належного підтвердження факту коливання ціни на електричну енергію в сторону збільшення, як наслідок, ця угоди підписана за відсутності визначених на те законодавчих підстав та з порушенням умов договору.
Крім цього, під час укладання додаткової угоди № 4 від 16.11.2020 сторонами не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%, оскільки, як установлено судом вище, у даному випадку відбулося її збільшення на 25,64 % від початкової ціни.
Отже, під час укладання додаткової угоди № 4 від 16.11.2020 сторонами не додержано положень п.6.4.5., п.6.4.6. та п.11.6. договору в частині документального підтвердження зміни ціни за одиницю товару, а також не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%, а тому вказана додаткова підлягає визнанню недійсною, як така, що суперечить умовам договору та Закону України «Про публічні закупівлі».
Додатковою угодою №5 від 25.11.2020 відповідачами 1 та 2 збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 2, 3614 грн, тобто на 30, 39 % від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 25.11.2020.
На підтвердження коливання ціни за вказаною додатковою угодою відповідачем-1 надано цінову довідку Харківської торгово-промислової палати № 1415/20 від 24.11.2020 про середньозважену ціну електричної енергії «на добу наперед» в якій зазначено, що: середньозважена ціна купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДН у торговій зоні ОЕС України за вересень 2020 року складала 1 483,37 грн/мВт/год; середньозважена ціна купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДН у торговій зоні ОЕС України за 20 днів листопада 2020 року складала 2 669,09 грн мВт/ год; внаслідок вищевказаного коливання середньозважена ціна купівлі-продажу електроенергії на майданчику РДН у торговій зоні ОЕС України за 20 днів листопада 2020 року у порівняні з вереснем 2020 року зросла на 5,03%, хоча фактично зросла від умов основного договору на 25,53%.
Суд зазначає, що вказана довідка не підтверджує коливання ціни товару на дату укладення додаткової угоди (25.11.2020), а також у порушення положень п.6.4.5. договору не містить належного порівняння саме тих періодів, які прямо визначені договором як базові для встановлення факту коливання (місяць укладення попередньої додаткової угоди та місяць подання нової пропозиції), а відображає усереднені показники без урахування фактичної динаміки ринку.
Отже, вказану довідку суд не приймає в якості належного та допустимого доказу, що підтверджує коливання ціни, яка стала підставою для укладення додаткової угоди №5 від 25.11.2020. Тобто, збільшення ціни електричної енергії відбулось безпідставно та без обґрунтування його підвищення.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що додаткова угода №5 від 25.11.2020 укладена за відсутності належного підтвердження факту коливання ціни на електричну енергію в сторону збільшення, як наслідок, ця угоди підписана за відсутності визначених на те законодавчих підстав та з порушенням умов договору.
Крім цього, під час укладання додаткової угоди №5 від 25.11.2020 сторонами не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%, оскільки, як установлено судом вище, у даному випадку відбулося її збільшення на 30, 39 % від початкової ціни.
Отже, під час укладання додаткової угоди №5 від 25.11.2020 сторонами не додержано положень п.6.4.5., п.6.4.6. та п.11.6. договору в частині документального підтвердження зміни ціни за одиницю товару, а також не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%, а тому вказана додаткова підлягає визнанню недійсною, як така, що суперечить умовам договору та приписам Закону України «Про публічні закупівлі».
Додатковою угодою №6 від 14.12.2020 відповідачами 1 та 2 зменшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 2, 168094 грн, тобто на 15, 47 % від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 14.12.2020.
Суд зазначає, що саме по собі зменшення ціни за додатковою угодою № 6 від 14.12.2020 не спростовує того, що під час укладання вказаної додаткової угоди сторонами не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%, оскільки, як установлено судом вище, у даному випадку відбулося її збільшення на 15,47 % від початкової ціни, а тому вказана додаткова підлягає визнанню недійсною, як така, що суперечить умовам договору та Закону України «Про публічні закупівлі».
Отже, з викладеного вбачається, що додатковими угодами № 2 від 27.07.2020, № 3 від 16.09.2020, № 4 від 16.11.2020, № 5 від 25.11.2020, № 6 від 14.12.2020 договору № 227/20 – ЕЛ/92 про закупівлю електричної енергії від 20.03.2020 сторонами збільшено ціну в загальному розмірі на 15, 47 % від початкової ціни, тобто вказані додаткові угоди укладені з порушенням встановленого п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» обмеження збільшення ціни за одиницю товару в 10 %.
Відповідач-1 не обґрунтував, чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, погодженій сторонами в договорі.
Отже, судом встановлено, що при укладанні додаткових угод № 1 від 26.05.2020, № 2 від 27.07.2020, № 3 від 16.09.2020, № 4 від 16.11.2020, № 5 від 25.11.2020, № 6 від 14.12.2020 до договору № 227/20 – ЕЛ/92 про закупівлю електричної енергії від 20.03.2020 сторонами не додержано положень п.6.4.5., п.6.4.6. та п.11.6. договору в частині документального підтвердження зміни ціни за одиницю товару, а також не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%.
Як було встановлено судом вище, внаслідок укладення оспорюваних додаткових угод відбулось збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, а саме на 15,47 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, а тому такі додаткові угоди не відповідають приписам Цивільного кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі».
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що додаткові угоди № 1 від 26.05.2020, № 2 від 27.07.2020, № 3 від 16.09.2020, № 4 від 16.11.2020, № 5 від 25.11.2020, № 6 від 14.12.2020 до договору № 227/20 – ЕЛ/92 про закупівлю електричної енергії від 20.03.2020 підлягають визнанню недійсними, як такі, що суперечать приписам ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача-1 на користь позивача грошових коштів у сумі 64 859, 42 грн, суд зазначає таке.
Недійсність додаткових угод № 1 від 26.05.2020, № 2 від 27.07.2020, № 3 від 16.09.2020, № 4 від 16.11.2020, № 5 від 25.11.2020, № 6 від 14.12.2020, свідчить про те, що зобов`язання сторін регулюються договором, а саме ціна за 1 кВт*год електричної енергії складає 1,87764705 грн.
Згідно з актами приймання-передачі електроенергії, які містяться в матеріалах справи (а.с. 27-31) за загальний період з квітня 2020 року по грудень 2020 року відповідач-1 поставив, а відповідач-2 прийняв електричну енергію в загальному обсязі 250 189, 00 кВт*год.
Враховуючи умови договору, відповідач-2 мав сплатити за отриману електричну енергію 469 766, 63 грн (1,87764705 грн х 250 189, 00 кВт*год).
Як убачається з долучених до матеріалів справи платіжних доручень (а.с. 62-66) за загальний період з 28.04.2020 по 22.12.2020, відповідачем-2 сплачено за поставлену електроенергію грошові кошти в розмірі 534 626, 05 грн.
Отже, за розрахунком суду, грошові кошти в сумі 64 859, 42 грн отримані відповідачем-1 безпідставно (534 626, 05 грн - 469 766, 63 грн).
Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 по справі № 920/19/24, до якої зупинялось провадження в цій справі, погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про визнання оспорюваних додаткових угод до договору недійсними, оскільки ними передбачено підвищення цін на електричну енергію з перевищенням максимального ліміту в 10 %, а також за відсутності належного документального обґрунтування. Тож підстава для оплати електричної енергії за встановленою в них ціною відпала, а тому грошові кошти на підставі статей 216, 1212 Цивільного кодексу України в заявленому розмірі відповідач має повернути.
Отже, грошові кошти в сумі 64 859, 42 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем-1, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України та враховуючи положення ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України.
Як установлено судом, відповідно до пункту 1.4. Розділу І Статуту Комунального некомерційного підприємства «Вижницька міська лікарня» Вижницької міської ради, затвердженого рішенням виконкому Вижницької міської ради № 207 від 15.10.2024 (надалі – Статут) засновником, власником та органом управління майна підприємства є Вижницька міська рада. 
Підприємство є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним засновнику. Підприємство створене на базі майна Вижницької територіальної громади Вижницького району, Чернівецької області (п. 1.3. Статуту Розділу 1). 
Лікарня користується закріпленим за нею комунальним майном, що є власністю Вижницької міської ради. Джерелами формування майна та коштів лікарні є: кошти місцевого бюджету (бюджетні кошти) (п. 4.2. Розділу 4 та п. 5.3.1. Розділу 5 Статуту). 
Контроль за фінансово-господарською діяльністю лікарні здійснюють уповноважені органи в межах їх повноважень та згідно встановленого чинним законодавством України порядку (п. 10.3. Розділу 10 Статуту). 
Засновник самостійно або через уповноважений ним виконавчий орган здійснює контроль фінансово-господарської діяльності лікарні. Лікарня подає засновнику, за його вимогою, бухгалтерський звіт та іншу документацію, яка стосується фінансово господарської, кадрової та медичної діяльності. (п. п 10.1., 10.3. Розділу 10 Статуту). 
Отже, оскільки засновником відповідача-2 та власником його майна є територіальна громада в особі міської ради, яка фінансує і контролює діяльність цього закладу, а також зобов`язана контролювати виконання бюджету територіальної громади, зокрема, законність та ефективність використання відповідачем-2 коштів цих бюджетів за договором № 227/20 – ЕЛ/92 про закупівлю електричної енергії від 20.03.2020, Вижницька міська рада є органом, який наділений повноваженнями щодо розпорядження коштами місцевого бюджету.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, оскільки засновником закладу та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює діяльність такого комунального закладу, а також зобов`язаний контролювати виконання обласного бюджету, зокрема, законність і ефективність використання зазначеним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси яке складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним втрачанням коштів відповідного бюджету. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33). 
Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22).
Враховуючи викладене, кошти у розмірі 64 859, 42 грн підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД» (відповідача-1) на користь Вижницької міської ради (позивача) як головного розпорядника бюджетних коштів.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення в судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.
Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.
На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та про визнання недійсними додаткових угод № 1 від 26.05.2020, № 2 від 27.07.2020, № 3 від 16.09.2020, № 4 від 16.11.2020, № 5 від 25.11.2020, № 6 від 14.12.2020 до договору № 227/20 – ЕЛ/92 про закупівлю електричної енергії від 20.03.2020, що укладені між відповідачем-1 та відповідачем-2, а також стягнення з відповідача-1 на користь позивача 64 859, 42 грн грошових коштів.
За приписами ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Отже, судовий збір покладається на відповідача-1 з огляду те, що спір у даній справі виник у зв`язку з неправильними діями останнього.
Керуючись ст.73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 26.05.2020 до договору про закупівлю електричної енергії № 227/20 – ЕЛ/92 від 20.03.2020, що укладена між Комунальним некомерційним підприємством «Вижницької міської лікарні» Вижницької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД».
3. Визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 27.07.2020 до договору про закупівлю електричної енергії № 227/20 – ЕЛ/92 від 20.03.2020, що укладена між Комунальним некомерційним підприємством «Вижницької міської лікарні» Вижницької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД».
4. Визнати недійсною додаткову угоду № 3 від 16.09.2020 до договору про закупівлю електричної енергії № 227/20 – ЕЛ/92 від 20.03.2020, що укладена між Комунальним некомерційним підприємством «Вижницької міської лікарні» Вижницької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД».
5. Визнати недійсною додаткову угоду № 4 від 16.11.2020 до договору про закупівлю електричної енергії № 227/20 – ЕЛ/92 від 20.03.2020, що укладена між Комунальним некомерційним підприємством «Вижницької міської лікарні» Вижницької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД».
6. Визнати недійсною додаткову угоду № 5 від 25.11.2020 до договору про закупівлю електричної енергії № 227/20 – ЕЛ/92 від 20.03.2020, що укладена між Комунальним некомерційним підприємством «Вижницької міської лікарні» Вижницької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД».
7. Визнати недійсною додаткову угоду № 6 від 14.12.2020 до договору про закупівлю електричної енергії № 227/20 – ЕЛ/92 від 20.03.2020, що укладена між Комунальним некомерційним підприємством «Вижницької міської лікарні» Вижницької міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД».
8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД» (04119, місто Київ, вулиця Зоологічна, будинок 4-а, офіс 139, ідентифікаційний код 38772399) на користь Вижницької міської ради (59200, Чернівецька область, Вижницький район, місто Вижниця, вулиця Українська, будинок 34, ідентифікаційний код 04062096) 64 859 (шістдесят чотири тисячі вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн 42 коп. грошових коштів. 
9. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс Групп ЛТД» (04119, місто Київ, вулиця Зоологічна, будинок 4-а, офіс 139, ідентифікаційний код 38772399) на користь Чернівецької обласної прокуратури (58001, Чернівецька область, місто Чернівці, вулиця Кордуби Мирона, будинок 21-А, ідентифікаційний код 02910120) 16 956 (шістнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) грн 80 коп. судового збору.
10. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.
11. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 01.05.2026.

Суддя Я.А.Карабань