ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року
м. Київ

справа № 142/580/21
провадження № 61-2552св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Воробйової І. А, Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Зернятко-Південь», 
третя особа - приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Ніна Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернятко-Південь», третя особа - приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Ніна Іванівна, про скасування запису про проведення державної реєстрації

за касаційними скаргами ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2024 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Голоти Л. О., Сала Т. Б. та на додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Голоти Л. О., Сала Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила скасувати запис про державну реєстрацію, проведену приватним нотаріусом Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Н. І., номер запису 19233805 від 22 лютого 2017 року, індексний номер 34066775 від 28 лютого 2017 року, прав за договором оренди землі б/н від 27 січня 2017 року, додатковою угодою до договору оренди землі б/н від 30 липня 2018 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є власником земельної ділянки площею 2,1083 га, кадастровий номер 0523283800:01:001:0359, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Яворівської сільської ради Піщанського району Вінницької області. 

На підставі договору оренди землі від 18 березня 2014 року вона передала у користування вказану земельну ділянку ТОВ «Зернятко-Південь» строком на 5 років. Договір оренди землі зареєстрований 18 липня 2014 року. 

Після закінчення строку дії договору їй стало відомо, що відповідач виготовив новий договір оренди землі на спірну земельну ділянку від 27 січня 2017 року. Позивачка вказувала, що новий договір вона не укладала і, відповідно, його не підписувала, вважала, що до 18 липня 2019 року діяв договір оренди, укладений 18 березня 2014 року. Звертала увагу, що договір оренди землі від 27 січня 2017 року був укладений в період дії договору оренди землі від 18 березня 2014 року. Крім того, 30 липня 2018 року відповідач виготовив додаткову угоду до договору оренди землі від 27 січня 2017 року, якою строк дії договору оренди був продовжений до 31 грудня 2043 року.

Приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Н. І. прийняла рішення про державну реєстрацію права користування від 28 лютого 2017 року, індексний номер 34066775, на підставі договору оренди землі б/н від 27 січня 2017 року та додаткової угоди до договору оренди землі б/н від 30 липня 2018 року.

Позивачка стверджувала, що жодних дій щодо підписання чи укладення договору оренди землі від 27 січня 2017 року та додаткової угоди від 30 липня 2018 року не здійснювала, не подавала документів про державну реєстрацію у державному реєстрі прав на нерухоме майно. Станом на час виготовлення додаткової угоди вона перебувала за кордоном, що підтверджується закордонним паспортом. Вважає, що договір оренди землі від 27 січня 2017 року та додаткова угода від 30 липня 2018 року порушують її права щодо користування та розпорядження належною їй земельною ділянкою.

У зв`язку з цим позивачка просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Піщанський районний суд Вінницької області рішенням від 10 лютого 2023 року позов задовольнив. Скасував рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Н. І., номер запису про інше речове право 19233805 від 22 лютого 2017 року, індексний номер 34066775 від 28 лютого 2017 року, договору оренди землі від 27 січня 2017 року б/н, додаткової угоди до договору оренди землі від 30 липня 2018 року б/н. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними. Суд виходив з того, що позивачка надала належні докази на підтвердження неукладення з відповідачем спірного договору оренди землі від 27 січня 2017 року та додаткової угоди до договору оренди землі від 30 липня 2018 року. Також зазначено, що на час укладення договору оренди землі від 27 січня 2017 року був чинним договір оренди землі від 18 березня 2014 року. Факт чинності попереднього договору унеможливлює державну реєстрацію права оренди на підставі договору, який укладено пізніше.

Також суд першої інстанції зауважив, що оскільки з 16 січня 2020 року законом виключено такий спосіб захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а наявність в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про право оренди земельної ділянки за відповідачем, які не ґрунтуються на укладеному договорі оренди землі від 27 січня 2017 року та додатковій угоді до договору оренди землі від 30 липня 2018 року, порушує права та законні інтереси позивачки на користування та розпорядження земельними ділянками, тому ефективним способом захисту порушених прав позивачки є скасування державної реєстрації права оренди на земельні ділянки, що забезпечить реальне відновлення порушених прав позивача.

Суди розглядали справу неодноразово.

Вінницький апеляційний суд постановою від 11 травня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Зернятко-Південь» задовольнив частково. Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2023 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив.

Вінницький апеляційний суд додатковою постановою від 25 травня 2023 року стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Зернятко-Південь» судовий збір у розмірі 1 362,00 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Зернятко-Південь» витрати на правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.

Верховний Суд постановою від 20 вересня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 11 травня 2023 року і додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 25 травня 2023 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст постанов апеляційної інстанції

Вінницький апеляційний суд постановою від 16 січня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Зернятко-Південь» задовольнив. Рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2023 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що позивачка не довела факту неналежності її підпису на договорі оренди землі від 27 січня 2017 року та додатковій угоді від 30 липня 2018 року як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції. Тобто позивачка не довела відсутність свого волевиявлення на передання в оренду її земельної ділянки відповідачу. При цьому суд врахував, що ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2023 року позивачку зобов`язано надати експертам зразки її вільного підпису, виконані в період часу, що наближений до часу виконання досліджуваного документа (не менше 15 - 20), які є достовірними і такими, що виконані особою самостійно, власноручно, до виникнення цієї справи і не у зв`язку зі справою. Позивачка вимог ухвали Вінницького апеляційного суду не виконала. Враховуючи ухилення ОСОБА_1 від подання експертам необхідних матеріалів, без яких неможливо провести експертизу, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у визнанні факту, для з`ясування якого у цій справі була призначена експертиза.

Вінницький апеляційний суд додатковою постановою від 26 лютого 2024 року заяву ТОВ «Зернятко-Південь» про ухвалення додаткової постанови задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Зернятко-Південь» 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційний суд мотивував додаткову постанову тим, що, ураховуючи подане позивачкою заперечення щодо заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу, складність цієї справи, обсяг наданих під час розгляду справи адвокатом Ковалишиним Т. А. послуг ТОВ «Зернятко-Південь», критерії розумності розміру понесених стороною витрат, принцип співмірності та справедливості, апеляційний суд вважав, що розмір гонорару, визначений між Адвокатським бюро «Тимофія Ковалишина» в особі Ковалишина Т. А. і ТОВ «Зернятко-Південь», є завищеним, а тому витрати на правничу допомогу підлягають зменшенню до 50 000,00 грн.

Короткий зміст касаційних скарг та їх узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У лютому 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2024 року і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження зазначила те, що справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України); 
суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин. які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що причини моєї неявки на засідання, яке відбулося 16 січня 2024 року, є неповажними. Однак, враховуючи предмет і підстави заявленого позову, з`ясування питання, чи підписувала позивачка договір оренди землі від 27 січня 2017 року б/н, додаткову угоду до договору оренди землі від 30 липня 2018 року б/н з ТОВ «Зернятко-Південь», має вирішальне значення для встановлення обставин справи І висновку стосовно доведеності заявлених вимог. 

Належним і достовірним доказом щодо встановлення таких обставин є, зокрема, висновок судової почеркознавчої експертизи, який в сукупності з іншими доказами у справі дає суду можливість дійти висновку про достатність доказів та правильно вирішити спір.

Разом з цим апеляційний суд не забезпечив повноти встановлення обставин справи та позбавив позивачку можливості довести заявлені вимоги, зокрема шляхом відмови в задоволенні клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату для можливості позивачці взяти участь та проведення у цій справі судової почеркознавчої експертизи.

У березні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просила скасувати додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2024 року та ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір витрат на правову допомогу відповідача до 8 000,00 грн.

Підставою касаційного оскарження зазначила те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 та постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 01 червня 2018 року у справі № 904/8478/16, від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18, від 08 січня 2024 року у справі № 642/4993/17, від 05 червня 2018 року у справі № 904/8308/17, від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Касаційна скарга мотивована тим, що стягнення з позиваки 50 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу приблизно дорівнюють вартості всієї земельної ділянки, що є предметом спору, що свідчить про неврахування судом непропорційності розміру відшкодування судових витрат до предмета спору,

У квітні 2025 року ТОВ «Зернятко-Південь» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2024 року, в якому просило відмовити в її задоволенні, а оскаржувану постанову залишити без змін, оскільки це судове рішення є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дав їм належну правову оцінку. 

У червні 2025 року ТОВ «Зернятко-Південь» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2024 року, в якому просило відмовити в її задоволенні, а оскаржувану постанову залишити без змін. 

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2024 року відкрито касаційне провадження на постанову Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2024 року та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2024 року відкрито касаційне провадження на додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2024 року.

05 квітня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2025 року зупинено касаційне провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 456/252/22 (провадження 14-75цс25).

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2026 року поновлено касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 15 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи 

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка загальною площею 2,1083 га, кадастровий номер 0523283800:01:001:0359, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Яворівської сільської ради Піщанського району Вінницької області.

18 березня 2014 року між ОСОБА_1 як орендодавцем і ТОВ «Зернятко-Південь» як орендарем було укладено договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення загальною площею 2,1083 га, кадастровий номер 0523283800:01:001:0359 для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Яворівської сільської ради Піщанського району Вінницької області. Договір укладено на п`ять років. Вказано, що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. При укладенні цього договору сторони погодили його умови, у тому числі щодо зміни умов договору і припинення його дії. Так, згідно з пунктом 12.3 дія договору припиняється шляхом його розірвання, зокрема за взаємною згодою сторін.

Право оренди за вказаним договором було зареєстровано 16 липня 2014 року, номер запису про інше речове право 6377322.

Відповідно до угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки від 27 січня 2017 року, яка укладена між ОСОБА_1 та ТОВ «Зернятко-Південь» в особі генерального директора товариства Блуділіна Є. В., що діяв на підставі статуту, сторони дійшли згоди розірвати договір від 18 березня 2014 року б/н, який укладено на 5 років. З моменту набуття чинності угодою сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та зобов`язаннями. Зобов`язання, припиненні цією угодою, виконання яких уже почалося, потребують переоформлення в договірному порядку. Орендодавець підтверджує, що на дату укладання цієї угоди йому повернута орендарем земельна ділянка, яка була об`єктом оренди відповідно до договору оренди б/н від 18 березня 2014 року. Зазначена угода місить підпис орендодавця.

Відповідно до договору оренди землі від 27 січня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 як орендодавцем і ТОВ «Зернятко-Південь» як орендарем, орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 2,1083 га, кадастровий номер: 0523283800:01:001:0359 сільськогосподарського призначення для здійснення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Яворівської сільської ради Піщанського району Вінницької області. Договір укладено на десять років.

Додатковою угодою до договору оренди землі від 30 липня 2018 року, укладеною між ОСОБА_1 і ТОВ «Зернятко-Південь» сторони вирішили внести зміни до договору оренди земельної ділянки б/н від 27 січня 2017 року та викласти пункт 9 та пункт 10 у новій редакції, а також зазначили, до договір діє до 31 грудня 2043 року.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 серпня 2021 року № 270043336 державний реєстратор - приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу Вінницької області Дорошенко Н. І. зареєстрував право оренди земельної ділянки за ТОВ «Зернятко-Південь» на підставі укладеної між ним та ОСОБА_1 договору оренди землі від 27 січня 2017 року б/н, додаткової угоди до договору оренди землі від 30 липня 2018 року б/н, строк дії до 31 грудня 2043 року, з правом пролонгації.

Згідно із закордонним паспортом № НОМЕР_1 , виданим на ім`я ОСОБА_1 , з 02 липня до 01 серпня 2018 року вона перебувала за межами України.

2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційних скарг, дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2026 року у справі № 456/252/22 (провадження № 14-75цс25) зробила, зокрема, такі висновки.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу загальних приписів статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України, а також спеціальних правил статей 229-233 цього Кодексу про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 цього Кодексу йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Закон за загальним правилом, викладеним у статті 218 ЦК України, не передбачає наслідків у вигляді недійсності правочину у разі недотримання вимог щодо письмової форми правочину, встановлюючи водночас коло доказів, якими одна зі сторін може заперечувати факт вчинення правочину або окремих його частин (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису, інші докази, крім свідчень свідків).
Водночас виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину відповідно до його суттєвих умов, передбачених законодавством.
Відповідне регулювання міститься і в положеннях ЦК України про договір. У статті 626 ЦК України закріплено поняття договору, яким є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору (частина третя статті 626 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Ці умови є обов`язковими, та без досягнення згоди щодо них договір не вважається укладеним.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Згідно з частинами першою - четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).

Направляючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, Верховний Суд у постанові від 20 вересня 2023 року зазначив, що апеляційний суд не забезпечив повноти встановлення обставин справи та фактично позбавив позивачку можливості довести заявлені вимоги, зокрема шляхом проведення у цій справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2023 року, враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 20 вересня 2023 року, за письмовим клопотанням ОСОБА_1 призначено судову почеркознавчу експертизу та витребувано з Піщанського районного суду Вінницької області цивільну справу № 142/398/20 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Зернятко-Південь» про визнання недійсним договору оренди землі. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.

08 грудня 2023 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням судово-почеркознавчої експертизи. В клопотанні експерт просив надати вільні зразки підпису ОСОБА_1 , справу та експериментальні зразки підпису ОСОБА_1 , виконаних на пролінованих в «лінійку» аркушах паперу (кожного по 3 арк. від 15 до 30 підписів на 1 арк. з дотриманням значної відстані між підписами).

13 грудня 2023 року на виконання вимог експерта ухвалою Вінницького апеляційного суду поновлено провадження у справі та зобов`язано ОСОБА_1 надати в судове засідання, яке було призначене на 16 січня 2024 року, вільні зразки її підпису, виконані в період часу, що наближений до часу виконання досліджуваного документа (не менше 15-20), які є достовірними і такими, що виконані особою самостійно, власноручно, до виникнення цієї справи і не у зв`язку зі справою. Водночас суд визнав обов`язковою явку ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду з метою відібрання експериментальних зразків її підпису.

10 січня 2024 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшло письмове клопотання ОСОБА_1 про перенесення розгляду справи на іншу дату, оскільки вона 16 січня 2024 року буде перебувати за кордоном. Позивач також вказувала на те, що в матеріалах іншої цивільної справи № 142/398/20 є зразки її підписів. Апеляційний суд, ознайомившись з матеріалами цивільної справи № 142/398/20, встановив, що в ній знаходяться 6 документів з вільними зразками ОСОБА_1 , які вона надавала в цій справі.

Увалу та судову повістку про виклик до суду позивачка отримала 16 грудня 2023 року.

У судове засідання, призначене на 16 січня 2024 року, позивачка не з`явилася.

Враховуючи ухилення ОСОБА_1 від подання експертам необхідних матеріалів, без яких неможливо провести експертизу, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у визнанні факту, для з`ясування якого у цій справі було призначено експертизу.

Зазначений висновок є передчасним з огляду на таке.

Спеціальна процесуальна санкція для осіб, які ухиляються від участі в експертизі, передбачена статтею 109 ЦПК України, відповідно до якої, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Важливим у разі застосування цієї процесуальної норми є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.

Застосування наслідків ухилення від участі в експертизі можливе лише після постановлення ухвали про призначення експертизи та підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі. Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи.

Схожий за змістом висновок міститься у постановах Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 201/11183/16 (провадження № 61-23601св18), та від 18 червня 2024 року у справі № 336/7943/19 (провадження № 61-15818св23), від 12 листопада 2025 року у справі № 346/5502/22 (провадження № 61-10976св25).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції застосував до позивачки негативні наслідки її ухилення від участі в експертизі, однак не врахував, що таке застосування можливе лише після підтвердження факту ухилення особи від участі в експертизі.

Апеляційний суд не врахував, що саме по собі нез`явлення позивачки в судове засідання апеляційного суду після поновлення провадження не можна вважати умисним ухиленням від участі в експертизі.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову, а тому оскаржувана постанова по суті вирішення спору підлягає скасуванню.

Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. 

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваної постанови по суті вирішеного спору, то додаткове рішення також підлягає скасуванню.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а отже, не може вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. 

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень та передання справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, в тому числі вирішити питання щодо призначення експертизи для встановлення факту укладення договору оренди землі, та ухвалити законне й справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги  ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2024 року та додаткову постанову Вінницького апеляційного суду від 26 лютого 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	І. А. Воробйова 	
	А. Ю. Зайцев  Є. В. Коротенко  	
	В. М. Коротун