Справа № 755/5210/26
В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" травня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі: 
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участі сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
законного представника ОСОБА_4 ,
захисника-адвоката ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва кримінальне провадження № 12026100120000021, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.02.2026 року, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Боярка Фастівського району Київської області, студента першого курсу Національного медичного університету імені О.О. Богомольця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України УСТАНОВИВ:
Встановлено, що ОСОБА_6 , зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зокрема п.п. 12.1, 12.2, 12.13 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21.08.1998, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07.10.1998 за № 637/3077.
Однак, ОСОБА_6 , усупереч обов`язку їх неухильного дотримання, діючи в порушення вказаних вимог законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно вчинив злочин проти громадської безпеки за наступних обставин.
Так, ОСОБА_6 , 20.02.2026 приблизно 15 год. 30 хв. перебуваючи у вагоні міжміської електрички за маршрутом «Київ - Васильків» побачив на сидінні кастет, який ОСОБА_6 підняв та помістив до центрального відділення своєї поясної сумки, та став зберігати при собі. В цей час, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне носіння холодної зброї, без передбаченого законом дозволу.
У подальшому, 20.02.2026 ОСОБА_6 продовжуючи свої злочинні дії, що виразились у носінні холодної зброї (кастету) без передбаченого законом дозволу, зберігаючи у центральному відділенні своєї поясної сумки, яку останній мав при собі, холодну зброю (кастет), користуючись послугами КП «Київський метрополітен» прибув до станції метро «Дарниця» КП «Київський метрополітен» у м. Києві, де приблизно о 17 год. 10 хв. у вестибюлі вказаної станції відповідно до ч. 2 ст. 32. Закону України «Про національну поліцію» був зупинений працівником поліції з метою перевірки документів та в ході спілкування повідомив, що має при собі кастет.
Після чого, ОСОБА_6 був запрошений до кімнати поліції, що розташована на вказаній станції КП «Київський метрополітен» у м. Києві, де останнього затримано на підставі ст. 208 КПК України та в присутності захисника, законного представника, психолога та двох запрошених понятих чоловічої статі, під час проведення особистого обшуку останнього та обшуку його особистих речей, виявлено та вилучено кастет, який відноситься до контактної неклинкової холодної зброї ударно-дробильної дії, який ОСОБА_6 за вищевикладених обставин незаконно носив при собі без передбаченого законом дозволу.
Обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі, підтвердивши обставини, викладені в обвинувальному акті. Пояснив, що 20 лютого 2026 року, удень, в електричці знайшов цей кастет, який йому сподобався та він вирішив його залишити собі. У подальшому, коли його зупинили для перевірки документів увечері він повідомив про наявність у нього кастету. У вчиненому щиро розкаявся.
Суд, після виконання вимог ст. 348 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечували учасники судового провадження, у відповідності до ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Учасники судового провадження, яким було роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає.
А тому, крім допиту обвинуваченого, інші докази, за погодженням з учасниками, не досліджувалися, за виключенням документів, які стосуються речових доказів, судових витрат, особи обвинуваченого та характеризуючих даних на нього.
Так, згідно із приписами ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Призначаючи покарання неповнолітньому обвинуваченому, суд керується положеннями ст. ст. 65, 103 КК України та враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання а також умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.
Згідно із ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 263 КК України є нетяжким злочином, обвинувачений є неповнолітнім, за місцем навчання та проживання характеризується виключно позитивно, раніше не судимий, на медичних обліках не перебуває, має належні умови проживання.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до положень ст. 66 КК України суд визнає: щире каяття та вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до положень ст. 67 КК України, обвинувальний акт не містить.
Згідно висновку органу пробації, ОСОБА_6 має низький рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, виправлення неповнолітнього можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк.
Враховуючи тяжкість злочину, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК України, на підставі ст. 105 КК України, неповнолітня особа, яка вперше вчинила нетяжкий злочин, може бути звільнена судом від покарання.
У постанові Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 161/7253/18 сформульовано правовий висновок про те, що підставою для звільнення неповнолітніх від кримінальної відповідальності або від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру виступає можливість їх виправлення без призначення покарання. Можливість такого виправлення випливає з оцінки поведінки неповнолітнього до і після вчинення злочину, його ставлення до навчання, роботи та інших обставин, що свідчать про невелику небезпечність особи неповнолітнього. З метою забезпечення особливих потреб неповнолітніх правопорушників, які обумовлені недостатністю інтелектуального розвитку, життєвого досвіду, соціально-психологічними особливостями особи, законодавцем у положеннях ст.ст. 97, 105, 106 КК України було передбачено можливість заміни кримінальної відповідальності або покарання примусовими заходами виховного характеру. 
Звільнення неповнолітнього від покарання на підставі ст. 105 КК здійснюється вироком без призначення неповнолітньому конкретного покарання, передбаченого санкцією статті закону України про кримінальну відповідальність, за якою його було визнано винуватим
Беручи до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно із ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, щире розкаяння у вчиненому обвинуваченого, який є неповнолітнім, бездоганну посткримінальну поведінку, а саме: позитивну характеристику, непритягнення до жодного виду юридичної відповідальності, зразкове поводження у побуті, навчання у медичному фаховому коледжі Національного медичного університету імені О.О.Богомольця, досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється, як низький, суд вважає, що наявні достатні підстави для застосування примусових заходів виховного характеру. Наведене у сукупності свідчить, що на момент постановлення вироку неповнолітній не потребує застосування покарання для досягнення мети виправлення.
Вирішуючи питання про те, який саме примусовий захід виховного характеру, перелік яких визначений ч.2 ст.105 КК України, буде найбільш ефективним та забезпечить позитивний виховний вплив, суд, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, вважає необхідним застосувати до неповнолітнього обвинуваченого примусові заходи виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд матері терміном до повноліття обвинуваченого.
Про зазначене підтвердив і прокурор, який після запевнень законного представника неповнолітнього обвинуваченого у судовому засіданні про свій авторитет, контроль і вплив на обвинуваченого, як сина, та бажання передачі останнього під її нагляд, також не заперечував проти застосувати до неповнолітнього обвинуваченого примусових заходів виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд матері терміном до повноліття обвинуваченого .
Долю речових доказів та питання судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст. ст. 100, 124 КПК України.
Керуючись ст. 371, 370, ч.2 ст. 373, ст. ст. 374, 376 КПК України, -
ухвалив:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. ч. 2 ст. 263 КК України, та на підставі ст. 105 КК України звільнити його від покарання без визначення його виду і розміру.
На підставі п. 3 ч.2 ст.105 КК України застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусовий захід виховного характеру у виді передачі його під нагляд матері, ОСОБА_4 до досягнення ОСОБА_6 повноліття.
Речові докази у кримінальному провадженні: кастет (квитанція №007849) - знищити.
Стягнути із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документально підтверджені витрати на залучення експерта згідно висновку № СЕ-19/111-26/9014-ХЗ від 23.02.2026 у розмірі 1337, 10 грн.
Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 діб з дня проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1