Справа № 699/1268/25
Номер провадження № 2/699/263/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.05.2026 	м. Корсунь-Шевченківський	

Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в складі головуючого судді Мельника А. В., за участю секретаря судового засідання Таран О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» (далі - ТОВ «ВІН ФІНАНС») звернулося до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.09.2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» (далі - ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА») та ОСОБА_1 укладено договір № 302042 про надання фінансового кредиту. Договір про надання фінансового кредиту укладений в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно з індивідуальною частиною договору № 302042 про надання фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надало відповідачу грошові кошти в розмірі 4 000,00 грн та виконало умови договору про надання фінансового кредиту № 302042 від 08.09.2018 року, перерахувавши грошові кошти на рахунок відповідача, а останній належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого утворилась заборгованість. 
12.04.2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» укладено договір факторингу № 1, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.
30.01.2019 року укладено додаткову угоду № 11 до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги
№ 12 від 30.01.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до боржників, у тому числі до ОСОБА_1 за договором № 302042 про надання фінансового кредиту від 08.09.2018 року, перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
25.07.2024 року відповідно до протоколу загальних зборів № 1706 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС». 
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання фінансового кредиту в розмірі 16 040,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 3 507,38 грн, три проценти річних у розмірі 1 444,92 грн, а також понесені судові витрати.
Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 11.09.2025 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. У прохальній частині позовної заяви представник позивача просить розглядати справу за його відсутності та у випадку неявки відповідача ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судових засідань повідомлявся у встановленому законом порядку.
25.05.2026 року від представника відповідача - адвоката Гречухи В. І., надійшла заява про вiдмову в задоволенні позову, оскільки в позовнiй заявi не наведено належного обгрунтованого та деталiзованого розрахунку заборгованостi зaявлених до стягнення сум, що позбавляє вiдповiдача можливостi самостiйно проводити вiдповiднi обчислення замiсть сторони. Також позовну заяву подано з пропущенням строку позовної давності.
Ураховуючи викладене, вважає, що позовнi вимоги щодо стягнення заборгованостi за договором № 302042 про надання фінансового кредиту від 08.09.2018 року належним чином не обгрунтованi, не пiдлягають задоволенню, у тому числi i у зв`язку з пропyщенням строку позовної давностi. Справу просив розглянути у його відсутності. 
У частині другій статті 247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, встановив такі обставини. 
08.09.2018 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 укладено договір № 302042 про надання фінансового кредиту. Договір про надання фінансового кредиту укладений в електронній формі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію».
Згідно з індивідуальною частиною договору № 302042 про надання фінансового кредиту ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» надало відповідачу кредит у розмірі 4 000,00 грн строком на 30 днів. Сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування кредитом 1,53 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (558,45 % річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього договору (30 днів), починаючи з наступного дня після дня надання кредиту (пункт 1.2 договору). 
У пункті 1.3 договору передбачено, що сукупна вартість кредиту складає 145,90 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 5 836,00 грн (у грошовому виразі) та включає в себе проценти (відсотки) за користування кредитом 45,90 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 1 836,00 грн (у грошовому виразі). 
Відповідно до пункту 1.5 договору кредит надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок клієнта. 
ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» виконало умови договору про надання фінансового кредиту та перерахувало на рахунок відповідача безготівковим шляхом грошові кошти в розмірі 4 000,00 грн, а відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми кредиту та сплати пені і комісії, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед новим кредитором ТОВ «ВІН ФІНАНС».
12.04.2018 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» укладено договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги за кредитними договорами.
30.01.2019 року укладено додаткову угоду № 11 до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 року та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги
№ 12 від 30.01.2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до боржників, у тому числі до ОСОБА_1 за договором № 302042 про надання фінансового кредиту від 08.09.2018 року, перейшло до нового кредитора - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».
Відповідно до витягу з реєстру прав вимог № 12 від 30.01.2019 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права грошової вимоги за договором № 302042 про надання фінансового кредиту в розмірі 6 160,00 грн, з яких: 4 000,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 2 160,00 грн сума заборгованості за процентами; 880,00 грн сума фінансування (а.с. 48).
25.07.2024 року відповідно до протоколу загальних зборів № 1706 ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС». 
При вирішенні спору суд застосовує такі норми законодавства.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Положеннями частини другої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті
6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Матеріали справи свідчать про те, що договір № 302042 про надання фінансового кредиту від 08.09.2018 року укладений в електронній формі.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про електрону комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини третьої статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електрону комерцію»).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 Закону України «Про електрону комерцію»).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (частина дванадцята статті 11 Закону України «Про електрону комерцію»).
Статтею 12 указаного Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Договір № 302042 про надання фінансового кредиту від 08.09.2018 року підписано електронним підписом позичальника відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора A259556 (зазначений у довідці про ідентифікацію) (а.с. 52).
Таким чином, суд приходить до висновку про наявність волі відповідача на укладення кредитного договору на відповідних умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Матеріали справи підтверджують факт отримання відповідачем передбачених кредитним договором коштів, що також вказує на виконання умов договору позивачем, та на те, що відповідач в односторонньому порядку не виконує договірні зобов`язання.
Можливість заміни кредитора в зобов`язанні передбачена в статті 512 ЦК України, відповідно до якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до вимог цивільного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. При цьому відступлення права вимоги призводить до заміни сторони за кредитним договором (кредитора) та не змінює умови укладеного кредитного договору.
За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (стаття 1077 ЦК України).
Факт сингулярного правонаступництва, тобто за яким до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», яке перейменовано на ТОВ «ВІН ФІНАНС», перейшло право кредитора за договором № 302042 про надання фінансового кредиту від 08.09.2018 року підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами.
Позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження виконання ним вимог статті 516 ЦК України.
Разом з цим, тлумачення статті 516 та частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від
23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, де зазначено, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним», а також Верховним Судом у постанові від
12 лютого 2020 року у справі № 522/22802/17, які суд враховує відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до положень статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судом установлено, оскільки не спростовано сторонами, що відповідач, після заміни кредитора, не вчиняв дій щодо погашення заборгованості за договором № 302042 про надання фінансового кредиту від 08.09.2018 року.
Згідно з розрахунком заборгованості, що був складений на дату набуття ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права грошової вимоги за договором № 302042 про надання фінансового кредиту, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 16 040,00 грн, з яких: сума основного боргу в розмірі 4 000,00 грн; заборгованість за процентами в розмірі 2 160,00 грн; штраф у розмірі 400,00 грн та пеня в розмірі 9 480,00 грн (а.с. 10).
Таким чином, всупереч умов кредитного договору відповідач свого зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав.
Також позивач нарахував на підставі частини другої статті 625 ЦК України 3 507,38 грн інфляційних втрат (за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року) та три проценти річних у розмірі 1 444,92 грн (за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року).
Що стосується заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до статті 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Велика Палата Верховного Суду, зокрема в постановах від 04.07.2018 року у справі № 910/11534/13-ц, від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, від 23.06.2020 року у справі № 536/1841/15-ц, зробила висновки щодо питання застосування спеціальної позовної давності.
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Тому стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності, про застосування якої просить боржник. 
Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу. 
На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.
За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.
Стаття 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Частинами третьою, четвертоюстатті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням. Тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню позову.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.
Пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 року перебіг такого строку зупинився на строк дії воєнного стану.
До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16.04.2026 року в справі № 751/4086/24 (провадження № 61-3138свп25). 
Згідно з розрахунком заборгованості за договором № 302042 про надання фінансового кредиту штраф у розмірі 400,00 грн та пеню в розмірі 9 480,00 грн нараховано за період з 13.11.2018 року до 30.01.2019 року.
Тобто, строк позовної давності щодо штрафу та пені, який розпочався з 31.01.2019 року відповідно сплив 31.01.2020 року, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу та пені.
Разом з тим, позовна давність щодо вимог про стягнення суми основного боргу, заборгованості за процентами з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми не спливла станом на 02.04.2020 року, тому підстав для звільнення відповідача від відповідальності в цій частині немає. 
Оскільки позовні вимоги в частині стягнення штрафу та пені не підлягають задоволенню, при розрахунку розміру інфляційних втрат та трьох процентів річних не слід враховувати заборгованість за штрафом та пенею.
Суд здійснив розрахунок інфляційних втрат та трьох процентів річних, виходячи з простроченої суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 000,00 грн та за процентами в розмірі 2 160,00 грн, за конкретні періоди, що вказані позивачем, а саме з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року.
Сума інфляційних втрат за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року становить
1 346,97 грн, сума трьох процентів річних за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року - 555,00 грн.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено в частині другій статті 77 ЦПК України.
У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, п`ята статті 263 ЦПК України).
Дослідивши матеріали справи та враховуючи те, що на день ухвалення судом рішення, доказів оплати відповідачем на рахунок первісного кредитора чи позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 8 061,97 грн суду не надано, заперечення представника відповідача щодо цих позовних вимог не спростовують наданих позивачем доказів, не містять доказів погашення заборгованості чи відсутності грошового зобов`язання, тому суд на підставі наявних у справі доказів дійшов висновку, що позов у цій частині підлягає задоволенню.
Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами.
Відповідно до положень частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду з позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 302042 від 04.07.2025 року.
У зв`язку з частковим задоволенням позову (50,26 %), на користь позивача підлягають відшкодуванню судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 217,50 грн.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн суд зазначає таке.
Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою - третьоюстатті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд відповідно до статті
17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» також застосовує практику Європейського суду з прав людини.
Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04).
На підтвердження надання юридичних послуг позивачем надано: договір про надання правової допомоги № 33 від 22.03.2024 року, додаткову угоду до договору № 33 про надання правничої допомоги від 22.03.2024 року детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних АДВОКАТСЬКИМ БЮРО «АНАСТАСІЇ МІНЬКОВСЬКОЇ», необхідних для надання правничої (правової) допомоги за позовом ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» щодо стягнення кредитної заборгованості (а.с. 14,54,46 ).
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: складання позовної заяви - 5 000,00 грн.
Виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, обсягом наданих послуг, значенням справи для сторони, результатом розгляду справи, ураховуючи, сталість судової практики щодо предмету позову, що розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2 513,00 грн (50,26 %).
На підставі статей 525, 526, 536, 626-629, 1054, 1056-1 ЦК України та керуючись статтями 12, 13, 81, 141, 263-265, 272-274, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» заборгованість за договором № 302042 про надання фінансового кредиту від 08.09.2018 року в розмірі 6 160,00 грн (шість тисяч сто шістдесят гривень 00 копійок), з яких: заборгованість за основною сумою боргу в розмірі 4 000,00 грн (чотири тисячі гривень 00 копійок); заборгованість за процентами в розмірі 2 160,00 грн (дві тисячі сто шістдесят гривень 00 копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року інфляційні втрати в розмірі 1 346,97 грн (одна тисяча триста сорок шість гривень дев`яносто сім копійок), три проценти річних у розмірі 555,00 грн (п`ятсот п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок). 
В іншій частині заявлених позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 1 217,50 грн (одна тисяча двісті сімнадцять гривень п`ятдесят копійок).
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 513,00 грн (дві тисячі п`ятсот тринадцять гривень 00 копійок).
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Відомості щодо учасників справи:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», місцезнаходження: 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, ЄДРПОУ 38750239, тел. 380671510087, ел. пошта ecourt@dgfinance.com.ua.
Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя	Мельник А.В.