Справа № 464/1416/26
пр.№ 2/464/1663/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2026    Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого судді Дулебка Н.І.,
за участі: секретаря судового засідання Михайлів О.Т.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 ,
представника відповідача ОСОБА_4 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи – Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання незаконним вивезення та утримання дитини за кордоном, зобов`язання повернути дитину, –

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання незаконним вивезення та утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордоном, а саме у Федеративній Республіці Німеччина, зобов`язання повернути дитину до місця постійного проживання в Україні. Крім цього, позивач просить суд, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, зобов`язати відповідачку передати дитину батькові для забезпечення повернення дитини до постійного місця проживання, а в випадку невиконання такого обов`язку, відібрати дитину та передати батькові для забезпечення повернення дитини в державу постійного проживання. Позов обґрунтовано тим, що у 2021 році між сторонами був зареєстрований шлюб та ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі народився син – ОСОБА_5 . Після повномасштабного вторгнення подружжя з дитиною постійно проживали у м. Львові, зокрема: з 2022 року до 2024 року – за адресою: АДРЕСА_1 ; з жовтня 2024 року – за адресою: АДРЕСА_2 . Однак 18.09.2025 відповідачка без згоди та попереднього інформування позивача, самовільно вивезла дитину з місця його постійного проживання. Після зникнення дитини позивач звернувся до поліції, якою не встановлено місця перебування дитини. Крім цього, ОСОБА_6 звернувся до Департаменту міжнародної правової допомоги Міністерства юстиції України про сприяння поверненню дитини в державу її постійного місця проживання, та 04.11.2025 отримано відповідь Бюро Інтерполу в Німеччині про перебування дитини з матір`ю на території ФРН. Також з інформації Державної прикордонної служби України з`ясовано, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перетнули кордон України з Республікою Польща та попрямували до Федеративної Республіки Німеччина. До незаконного переміщення звичним місцем проживання дитини була Україна, а саме м. Львів, де дитина народилася та росла зі своїми батьками, відвідувала дошкільний навчальний заклад, спілкувалася з бабусею та дідусем, мала належне медичне забезпечення та була адаптована до таких умов. Натомість, ні відповідачка, ні дитина не володіють німецькою мовою, що створює ризик психологічної травматизації та соціальної дезадаптації дитини. Долучені до позовної заяви відеозаписи вказують на те, що син сумує за батьком, а відповідачка не забезпечує батькові можливості спілкуватися з дитиною. Позивач не створює жодної загрози для дитини, є законослухняним, має стабільний дохід та роботу, ним створені належні умови проживання для дитини, що підтверджується долученими до позовної заяви документами. Крім цього, позивач, у разі повернення дитини в Україну, зобов`язується за власний рахунок орендувати окреме належне житло для ОСОБА_3 у м. Львові, Ужгороді або Трускавці. Також зазначив, що має можливість виїзду за кордон, але це досить складно, зважаючи на воєнний стан, специфіку його роботи в оборонній сфері та необхідність отримання погодження. Вищевказані обставини зумовили звернення до суду з таким позовом.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 позов підтримали з підстав, що в такому викладені. Просили суд позов задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях (а.с. 113-119, 213-216). Зокрема, пояснили, що після народження дитини відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 значно погіршилися, позивач почав проявляти неконтрольовану агресію до відповідачки в присутності дитини, що підтверджується терміновими заборонними приписами щодо позивача та постановою суду про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП. Крім цього, сторони є внутрішньо переміщеними особами з м. Харкова та проживали у м. Львові в тимчасово орендованому житлі. Малолітній ОСОБА_5 дуже емоційно реагував на тривоги та обстріли у місті. Станом на зараз дитина перебуває в безпечному середовищі, що відповідає її найкращим інтересам. Крім цього, відповідачка, яка проходить інтеграційні курси та має намір працевлаштуватися, легально з дитиною перебувають на території ФРН, забезпечені житлом, медичним страхуванням, отримують матеріальну допомогу, дитина відвідує дошкільний навчальний заклад та забезпечена всім необхідним. Відповідачка вживає заходів щодо дотримання графіку спілкування дитини з батьком, який встановлено ухвалою суду в справі про визначення місця проживання дитини, та лише з об`єктивних причин таке спілкування може не відбуватися. Вважають, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння їй шкоди. Просили суд у задоволенні позову відмовити. 
Представник третьої особи Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду повідомлявся належним чином. Судом здійснено розгляд справи за відсутності вказаної особи.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до статей 1, 3, 8, 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (1980 р., набрання чинності для України – 2006 р.) цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах. 
Переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Права піклування, згадані в пункті a, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. 
Будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. 
Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.
Статтями 5, 7, 13 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (1996 р., набрання чинності для України – 2008 р.) передбачено, що судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання. 
У разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та a) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або b) дитина не проживе в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі. 
Право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. 
Згідно зі ст. 3 Конвенції ООН про права дитини (1989 р., набрання чинності для України – 1991 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі з 2021 до 2026 року та є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17-18).
Крім цього, встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 з малолітньою дитиною ОСОБА_5 18.09.2025 перетнула кордон з Республікою Польща, що підтверджується інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 17.11.2025 (а.с. 29-30). 
У зв`язку з введенням Указом Президента України від 24 лютого 2022 року
№ 64/2022 воєнного стану в Україні та продовження строку дії такого, виїзд дитини за кордон можливий з одним з батьків без згоди іншого.
Надалі, ОСОБА_3 з малолітнім ОСОБА_5 прибули до Федеративної Республіки Німеччина, де проживають до цього часу.
На момент виїзду матері та дитини за кордон позивач, відповідачка та дитина проживали за адресою орендованого житла: АДРЕСА_2 . 
При цьому, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_5 є внутрішньо переміщеними особами.
Адресою ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_5 як внутрішньо переміщених осіб зазначено: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 місця реєстрації на території України не має. Малолітній ОСОБА_5 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 16, 61-64).
Відповідно до матеріалів справи позивач ОСОБА_1 17.10.2025 звернувся до Міністерства юстиції України з заявою про сприяння поверненню дитини в державу її постійного місця проживання відповідно до статті 8 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, у якій зазначив усю відому йому інформацію щодо дитини, особу, яка вивезла дитину, та обставини вивезення дитини за кордон, а також про перешкоди в спілкуванні з дитиною (а.с. 22).
Форма такої заяви є додатком 1 до Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 №952.
Відповідно до пунктів 4-8 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 №952 у разі надходження заяви про повернення дитини в Україну Мін`юст: 1) перевіряє заяву про повернення дитини на відповідність вимогам Конвенції; 2) у разі відсутності в заяві про повернення дитини інформації про дату виїзду дитини з України та/або в`їзду її в Україну – звертається до Адміністрації Держприкордонслужби на підставі заяви про повернення дитини із запитом щодо надання інформації про перетинання дитиною державного кордону; 3) у разі необхідності уточнення інформації про іноземну державу, в якій перебуває дитина, або про місце проживання дитини в цій державі – звертається до Національного центрального бюро Інтерполу на підставі заяви про повернення дитини з метою встановлення місця проживання дитини за кордоном; 4) надсилає центральному органу іноземної держави заяву про повернення дитини разом з пакетом необхідних документів; 5) роз`яснює можливість добровільного вирішення порушеного питання, зокрема через участь у медіації; 6) сприяє одержанню на запит центрального органу іноземної держави додаткової інформації від заявника; 7) у разі винесення іноземним компетентним органом рішення про відмову в поверненні дитини – повідомляє про це заявнику, у разі відсутності інформації про порядок і строки оскарження винесеного рішення, а також на письмове прохання заявника – сприяє заявнику в отриманні такої інформації від центрального органу іноземної держави; 8) інформує центральний орган іноземної держави про відкликання заяви про повернення дитини у разі відмови заявника від вимог щодо повернення дитини; 9) на письмове прохання заявника звертається до МЗС з метою залучення закордонної дипломатичної установи України для: вжиття заходів для захисту прав дитини, яка є громадянином України, якщо вона перебуває на території консульського округу, до прийняття рішення про задоволення заяви про повернення дитини; сприяння оформленню документів для забезпечення повернення дитини в Україну. 
Крім цього, у разі надходження повідомлення про задоволення іноземним компетентним органом заяви про повернення дитини Мін`юст з метою повернення дитини також вживає ряд заходів, передбачених вищевказаним Порядком.
Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України на виконання запиту Міністерства юстиції України отримано відповідь від Національного центрального бюро Інтерполу в Німеччині про те, що ОСОБА_7 перебуває разом з матір`ю на території Федеративної Республіки Німеччина (а.с. 32).
Разом з тим, крім вищевказаної інформації, відсутні докази вчинення Міністерством юстиції України передбачених вказаним Порядком дій у випадку встановлення факту міжнародного викрадення дитини.
Крім цього, позивач ОСОБА_1 звертався до Національної поліції України, якою повідомлено, що в діях дружини відсутні ознаки правопорушення, тому розгляд та перевірку звернення припинено (а.с. 29).
За зверненням ОСОБА_1 до Служби у справах дітей Сихівського району проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого встановлено, що для виховання та розвитку дитини створено належні умови (а.с. 28).
З матеріалів справи також встановлено, що ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_8 дійсно проживають (легально перебувають) у Федеративній Республіці Німеччина, м. Хільдесгайм. ОСОБА_3 дозволена трудова діяльність, ОСОБА_8 відвідує дитячий садок, останні забезпечені житлом, медичним страхуванням та отримують певні грошові виплати (а.с. 137-166).
Згідно з консультативним висновком дитячого психолога ОСОБА_9 від 03.01.2026 за результатами клінічного інтерв`ю з дитиною ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , психологічний розвиток дитини відповідає особливостям віку (а.с.167).
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12.03.2026, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Зі змісту такого судового рішення встановлено, що, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_11 зазначав, що подружнє життя стало неможливим через систематичну неадекватну поведінку відповідачки, яка проявлялася у постійних конфліктах та скандалах без будь-яких обґрунтованих причин. Відповідачка неодноразово влаштовувала конфлікти у присутності дитини, подавала безпідставні заяви до правоохоронних органів та створювала напружену психологічну атмосферу в сім`ї. Попри численні спроби зберегти сім`ю та врегулювати побутові та емоційні суперечки, позитивного результату досягти не вдалося. 
За місцем спільного проживання сторін та їх малолітньої дитини неодноразово здійснювалися виклики поліції, складалися протоколи про адміністративні правопорушення за статтями 173-2, 173-8 КУпАП та виносилися термінові заборонні приписи стосовно ОСОБА_1 . Більшістю постанов судді першої інстанції або за результатами перегляду таких судом апеляційної інстанції провадження в справах про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, невиконання термінового заборонного припису закрито в зв`язку з відсутністю в діях особи складу правопорушення (а.с. 121-133).
З листа Комунальної установи змішаного типу «Львівський міський центр соціальних послуг та реабілітації «Джерело» від 27.04.2026 встановлено, що до Філії по запобіганню та протидії домашньому насильству та/або насильству за ознакою статі КУЗТ ЛМЦСПР «Джерело» надійшли повідомлення від територіальних підрозділів Національної поліції України щодо факту вчинення домашнього насильства стосовно ОСОБА_3 . З метою з`ясування обставин вчинення домашнього насильства або реальної загрози його повторного вчинення здійснено відповідні заходи: постраждалій особі надано консультації у сфері протидії домашньому насильству, поінформовано про доступні послуги, зокрема можливість отримання юридичної, психологічної та соціальної допомоги, запропоновано можливість безпечного місця перебування – поселення до кризової кімнати, надано контакти мобільної бригади соціально-психологічної допомоги та інших служб. 10.01.2024 ОСОБА_3 звернулася щодо вчинення психологічного тиску чоловіка та свекрухи з приводу виховання дитини. Двічі протягом листопада 2024 року здійснено візит за адресою проживання сім`ї. 05.03.2025 ОСОБА_3 , серед іншого, повідомила, що планує їхати з дитиною за кордон з метою створення безпечних умов проживання (а.с. 218-219). 
Крім цього, у провадженні Сихівського районного суду м. Львова перебуває спір між ОСОБА_11 та ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , 31.08.2022, рішення в якій не ухвалено. 
Ухвалою суду про забезпечення позову в вищевказаній справі до моменту вирішення справи по суті, серед іншого, встановлено ОСОБА_11 участь у вихованні та спілкуванні з його дитиною, а саме час для побачень «в живу» батька з сином у кожну суботу місяця під час перебування батька в країні фактичного місця перебування дитини.
Під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, при вирішенні спору про визнання незаконним вивезення та утримання дитини за кордоном, повернення дитини, суд не встановлює обставини, які є підставою і предметом спору в справі про визначення місця проживання дитини, а натомість встановлює обставини, що можуть бути підставою для негайного повернення дитини до країни постійного проживання.
Так, судом, крім інших вищевказаних обставин, взято до уваги те, що ОСОБА_11 не надавав у будь-якій формі згоди на виїзд дитини за кордон та спільно з ОСОБА_3 здійснювавправо піклування на момент переміщення дитини. 
Разом з тим, шлюб між сторонами розірвано, відносини між ними є неприязними та були такими на момент виїзду матері з дитиною за кордон, що спричиняло неодноразові виклики поліції за місцем їх спільного проживання, складання протоколів про адміністративні правопорушення за статтями 173-2, 173-8 КУпАП, притягнення ОСОБА_1 в одному з таких випадків до відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, а також винесення термінових заборонних приписів щодо нього.
Крім цього, судом враховано, що на момент виїзду дитини з матір`ю за кордон місце проживання дитини з одним з батьків не було визначене. 
За вищевказаних обставин спільне проживання дитини з обома батьками є неможливим, а негайне повернення дитини для проживання лише з батьком не відповідатиме фактично існуючому між ними порядку участі батьків у вихованні дитини.
Також суттєвим є те, що в Україні запроваджено та діє правовий режим воєнного стану і бойові дії з різним характером та інтенсивністю ведуться на всій території України. 
Наведені обставини дають підстави для висновку, що існує серйозний ризик того, що негайне повернення дитини до місця її попереднього проживання в Україні поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди та суперечитиме її інтересам.
Враховуючи наведене, достатні підстави для задоволення позову відсутні.
Керуючись статтями 2, 81, 89, 263-265Цивільного процесуального кодексу України, –
ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третьої особи – Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про визнання незаконним вивезення та утримання дитини за кордоном, зобов`язання повернути дитину – відмовити. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий        Назарій ДУЛЕБКО