Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/1929/26
Провадження № 2/711/1656/26

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого судді Скляренко В.М.
при секретарі Півень С.А., Слабко Ю.М., 
за участі
відповідачки ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Єврокредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Єврокредит», в особі представника – адвоката Журавльова С.Г., який діє на підставі ордеру серії АЕ №1414107 від 11.08.2025р., звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути із ОСОБА_1 на його (позивача) користь заборгованість за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. в загальній сумі 101 415,15 грн., а також судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2 662,40 грн. та витрат на правничу допомогу в розмірі 11 200 грн. 
В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що 08.09.2021р. між АТ «Мегабанк» та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №113-007-868-2-21-Г про приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank, який складається з публічної частини договору, яким є договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, розміщений у місці інформування Клієнта та на сайті АТ «Мегабанк»: www.megabank.ua, та індивідуальної частини, якою є вказаний Кредитний договір.
Сторони погодили та своїм підписом позичальник підтвердив, що цей Кредитний договір з усіма додатками та Договором, являють у сукупності для Сторін один єдиний Договір, який набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 07.09.2025р. 
АТ «Мегабанк» свої зобов`язання перед відповідачкою за кредитним договором виконало в повному обсязі, та відповідно до п. 1.3 Кредитного договору, кредитодавець надав позичальнику кредитні кошти в сумі та на умовах визначених Договором, які позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі згідно з додатками до цього Договору.
Кредит надавався на споживчі цілі, шляхом видачі коштів з каси Банку готівкою (п. 1.4 Кредитного договору) з обов`язком їх повернення в повному обсязі в строк до 07.09.2025р.
Відповідачка здійснювала користування кредитними грошовими коштами, однак свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення кредиту, сплати відсотків та комісії за користування кредитом не виконала. Внаслідок чого у останньої сформувалась заборгованість перед АТ «Мегабанк» у сумі 101 415,15 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом (в тому числі прострочена) – 46 576,71 грн., заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) – 24438,44 грн., заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена) – 30 400 грн. 
03.09.2024р. відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024р., між АТ «Мегабанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» (Новий кредитор) був укладений договір №GL1N426240 про відступлення прав вимоги. Новий кредитор ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс» набув право вимоги до боржників за основними договорами, серед яких і право вимоги до відповідачки, як боржника за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. 
Пунктом 2 договору №GL1N426240 передбачено, що після набуття Новим кредитором прав вимоги, Новий кредитор має право на власний розсуд відступати (продавати, здійснювати наступне відступлення) такі права вимоги повністю або в частині третім особам в порядку, встановленому чинним законодавством України. Користуючись даним правом, ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс» (Первісний кредитор) 27.12.2024р. уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» (Новий кредитор) договір №1/12 про відступлення прав вимоги. 
Таким чином, відповідно до умов договору №1/12 ТзОВ «ФК Єврокредит» набуло право вимоги і є поточним кредитором щодо заборгованості боржників за основними договорами.
Відповідно до Додатку №1 «Друкований Реєстр Боржників» до вказаного договору про відступлення прав вимоги серед інших, до ТзОВ «ФК «Єврокредит» перейшло і право вимоги до відповідачки, як боржника за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р.
Згідно з Розрахунком заборгованості відповідачки, як боржника за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р., сформованим АТ «Мегабанк», станом на 03.09.2024р., (дата укладання договору №GL1N426240 про відступлення прав вимоги) заборгованість відповідачки становила 101 415,15 грн., з яких: заборгованості за кредитом (в тому числі прострочена) – 46576,71грн., заборгованості по сплаті відсотків (в тому числі прострочена) – 24 438,44 грн., заборгованість по сплаті комісії (в тому числі прострочена) – 30 400 грн.
Всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс», а в подальшому ТзОВ «ФК «Єврокредит», права грошової вимоги, здійснювались безпосередньо АТ «Мегабанк», станом на день відступлення права вимоги, тобто на 03.09.2024р. У свою чергу, ні ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс», ні ТзОВ «ФК «Єврокредит» не здійснювало жодних додаткових нарахувань та умов кредитного договору в односторонньому порядку не змінювало. 
З огляду на викладене, ТзОВ «ФК «Єврокредит» просить суд стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. в загальній сумі 101 415,15 грн., судовий збір в розмірі 2 662,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 11 200 грн. 
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.03.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Єврокредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості; визнано справу малозначною, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
17.03.2026р. відповідачкою подано на адресу суду відзив на позовну заяву із змісту якого вбачається, що відповідачка позовні вимоги не визнає, просить застосувати строк позовної давності, визначений ст. 267 ЦК України, оскільки останній платіж за кредитом нею був здійснений 29.12.2021р. в розмірі 2 225 грн., а позивач звернувся до суду з даним позовом після спливу трирічного строку. Також відповідачка вважає, що позивачем було здійснено некоректне та завищене нарахування відсотків за користування кредитом, розрахунок заборгованості є одностороннім, не містить детального розшифрування нарахувань несплачених відсотків, комісій, штрафних санкцій, а також не підтверджений бухгалтерськими документами. Щодо стягнення витрат на правничу допомогу, то на думку відповідачки, позивач був не обмежений у виборі представника, а тому його витрати на адвоката могли бути меншими. Також зазначає, що позивачем не доведено права вимоги до неї за спірним кредитним договором. Враховуючи викладене, просила відмовити в задоволенні позовних вимог.
30.03.2026р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача зазначає про те, що посилання відповідачки на сплив строку позовної давності для звернення позивачем до суду з даним позовом є необґрунтованими та таким, що суперечать обставинам справи та положенням діючого законодавства. Також вказує, що розмір заборгованості відповідачки за Кредитним договором, у тому числі по відсоткам, був розрахований у відповідності до умов Кредитного договору та згідно з нормами чинного законодавства, що підтверджують наявні в матеріалах справи виписки з рахунку відповідачки, які відображають інформацію про списання/зарахування коштів з/на цей рахунок клієнта. Твердження відповідачки про відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів є помилковими, такими, що не відповідають дійсності та вводять суд в оману. Виписка по особовому рахунку є первинним документом та підтверджує наявність заборгованості, у тому числі, за відсотками. З огляду на викладене, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
16.04.2026р. від відповідачки надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Представник позивача в судове засідання не з`явився. Однак судом враховано, що 02.04.2026р., 29.04.2026р. та 29.05.2026р. представником позивача подано до суду клопотання про розгляд даної справи за відсутності представника позивача.
Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що вона визнає факт укладення між нею та АТ «Мегабанк» кредитного договору та отримання нею кредитних коштів. Також визнає заборгованість за кредитом (тілом) на суму 46 576 грн., однак заперечує проти стягнення із неї процентів за користування кредитом, оскільки вони є занадто завищеними, а також заперечує проти стягнення комісії. Вважає, що такими нарахуваннями кредитор намагається збагатитися за її рахунок. Також зауважила, що останній платіж з повернення кредитних коштів нею був здійснений в грудні 2021 року, а відтак до спірних правовідносин має бути застосований строк позовної давності. Щодо витрат позивача на правничу допомогу, то, на її думку, такі витрати є необґрунтованими та занадто завищеними. Вважає, що розмір правничої допомоги не повинен перевищувати 500 грн. 
02.06.2026р. суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення. 
Заслухавши пояснення відповідачки ОСОБА_1 , дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
08.09.2021р. між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №113-007-868-2-21-Г (з ануїтетними платежами) приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який був підписаний особисто відповідачкою /а.с. 16-18/. Факт укладення такого договору не заперечувався відповідачкою. 
Підписанням кредитного договору №113-007-868-2-21-Г відповідачка ОСОБА_1 , як Клієнт, беззастережно та безвідклично підтвердила прийняття в повному обсязі публічної пропозиції АТ «Мегабанк» на укладання Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, який розміщений у місці інформування клієнта та на сайті АТ «МЕГАБАНК» www.megabank.ua.
Згідно з розділом 1 Кредитного договору, Кредитодавець надає кредитні кошти в сумі та на умовах визначених договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі згідно з додатками до цього договору. Кредит надається на споживчі цілі шляхом видачі кредитних коштів з каси банку готівкою (пункт 1.3, 1.4 Договору).
Розділом 2 Кредитного договору визначені умови та порядок надання кредиту, а зокрема сторони погодили наступне: 
- кредит надається на споживчі цілі, шляхом видачі готівкових коштів з каси банку готівкою на строк з 08.09.2021р. по 07.09.2025р. включно;
- загальний розмір кредиту становить 50 000 грн.;
- процентна ставка за користування кредитом, що нараховується на суму заборгованості (фіксована) становить 10% річних;
- орієнтована реальна річна процентна ставка – 53,15%;
- орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладання Договору – 106 928,94 грн.;
- розмір комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця та становить 1,90% від суми кредиту;
- розмір щомісячного платежу, який включає суму ануїтетного платежу (крім першого та останнього) та суму щомісячної комісійної винагороди, сплачується щомісячно не пізніше останнього робочого дня звітного місяця та становить 2 224,26 грн.;
- процентна ставка за користування Кредитом понад строк, вказаний в п. 2.2. Договору становить 50% річних; 
- процента ставка за користування кредитом у разі наявності простроченої заборгованості за договором, яка нараховується на суму простроченої заборгованості, починаючи з першого дня прострочення боргу становить 50% річних. 
Відповідно до умов п. 3.1 договору АТ «Мегабанк» відкриває ОСОБА_1 , як Клієнту, для обліку кредиту – позичковий рахунок № НОМЕР_1 та для обліку нарахованих процентів – поточний рахунок № НОМЕР_2 .
Відповідно до п. 3.2.1 Кредитного договору, Позичальник зобов`язується повернути одержаний кредит у повному обсязі до 16-00 години 07 вересня 2025 року.
Відповідно до п. 3.2.3 договору, Позичальник зобов`язався своєчасно та у повній сумі сплачувати щомісячні платежі (ануїтетні платежі та відповідно комісійні винагороди) за договором на передбачених договором умовах. При цьому, перерахування (внесення) Позичальником грошових коштів на погашення ануїтетних платежів повинно бути здійснено в строк, не пізніше останнього робочого дня місяця. 
За умовами п. 8.2 Кредитного договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 07.09.2028р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань за ним.
Окрім того, 08.09.2021р. ОСОБА_1 підписала власноручним підписом Таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, згідно якої кількість днів у розрахунковому періоді складає 1460 днів, чиста сума кредиту – 106 928,94 грн., сума кредиту за договором – 50 000 грн., проценти за користування кредитом – 11 328,94 грн., плата за обслуговування кредитної заборгованості – 45 600грн., реальна річна процентна ставка – 53,1470%, загальна вартість кредиту 106 928,94 грн. /а.с. 19/. 
АТ «Мегабанк» свої зобов`язання за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г виконав та надав ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 50 000 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку позичальника за період з 08.09.2021р. по 02.12.2022р. та за період з 03.12.2022р. по 03.09.2024р. /а.с. 20-22, 23-31/. Разом з тим, слід зазначити, що факт отримання кредитних коштів не заперечувався і відповідачкою в судовому засіданні. 
Таким чином, доведеною є обставина отримання відповідачкою кредитних коштів за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. 
Разом з тим, одержавши кредитні кошти, відповідачка ОСОБА_1 свої зобов`язання за Кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом та комісії за обслуговування кредитної заборгованості належним чином не виконала, допустивши прострочення сплати строкових платежів, внаслідок чого в неї виникла заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 101 415,15 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом – 46 576,71 грн.; заборгованості за процентами – 24 438,44 грн.; заборгованості по сплаті комісії – 30 400 грн., що підтверджується: розрахунком заборгованості станом на 03.09.2024р., що складений АТ «Мегабанк» /а.с. 32/, довідкою-розрахунком заборгованості станом на 03.09.2024р., що складена АТ «Мегабанк» /а.с. 33/, випискою по особовим рахункам відповідачки з 08.09.2021р. по 03.09.2024р. /а.с. 20-31/. 
09.07.2024р., відповідно до протоколу електронного аукціону № GFD001-UA-20240618-01260, переможцем електронного аукціону з придбання прав вимоги за кредитними договорами, що укладені між АТ «Мегабанк» та боржниками, стало ТзОВ «Фінансова компанія «Мустанг Фінанс» /а.с. 34/.
В подальшому, а саме 03.09.2024р., відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом №GFD001-UA-20240618-01260 від 09.07.2024р., між АТ «Мегабанк» та ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс» (Новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги №GL1N426240, відповідно до умов якого АТ «Мегабанк» відступило ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс», а ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс» набуло права вимоги до боржників за основними договорами, серед яких і право вимоги до відповідачки ОСОБА_1 , як боржника, за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. /а.с. 36-38, 39/.
Пунктом 2 договору №GL1N426240 передбачено, що після набуття Новим кредитором прав вимоги, Новий кредитор має право на власний розсуд відступати (продавати, здійснювати наступне відступлення) такі права вимоги повністю або в частині третім особам в порядку, встановленому чинним законодавством України. 
Факт сплати ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс» грошових коштів АТ «Мегабанк» у рахунок виконання умов договору про відступлення прав вимоги №GL1N426240 від 03.09.2024р. підтверджується платіжною інструкцією кредитового переказу коштів №66895 від 31.07.2024р. /а.с. 35/. 
Із витягу з Додатку №1 до договору про відступлення прав вимоги № GL1N426240 від 03.09.2024р. вбачається, що ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. на загальну суму 101 415,15 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 46 576,71грн., заборгованість за процентами – 24 438,44 грн., заборгованість по комісії – 30 400 грн. /а.с. 39/. 
27.12.2024р. між ТзОВ «ФК Єврокредит» та ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс» був укладений Договір про відступлення прав вимоги №1/12, відповідно до умов якого ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс» відступило, а ТзОВ «ФК Єврокредит» (Новий кредитор) набуло належні ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» права вимоги до дебіторів та/або позичальників та/або фізичних та/або фізичних осіб-підприємців та/або юридичних осіб, зазначених в додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, яким перейшли обов`язки боржників, за договорами на розрахунково-касове обслуговування та/або договорами про користування банківськими індивідуальними сейфами та/або кредитними договорами, в тому числі договорами про надання кредиту (овердрафту), з урахуванням усіх видів, змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього договору, в тому числі і право вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. на загальну суму 101 415,15 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 46 576,71 грн., заборгованість за процентами – 24 438,44 грн., заборгованість по комісії – 30 400 грн. /а.с. 40-41, 42/. 
Факт сплати ТзОВ «ФК Єврокредит» грошових коштів ТзОВ «ФК «Мустанг Фінанс» у рахунок виконання умов договору про відступлення прав вимоги №1/12 від 27.12.2024р. підтверджується платіжними інструкціями кредитового переказу коштів №1074 від 27.12.2024р., №1091 від 31.12.2024р. та №1822 від 22.09.2025р. /а.с. 43/.
Оскільки до теперішнього часу відповідачкою не виконане грошове зобов`язання за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р., то позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути із відповідачки на його користь заборгованість за даним договором в загальній сумі 101 415,15 грн.
Таким чином, спір між сторонами виник із зобов`язальних відносин, що регулюються нормами глави 71, 73 Цивільного кодексу України (далі – ЦК).
Надаючи оцінку позовним вимогам в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.
За правилами ч. 1 ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною третьою статті 203 ЦК визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК,Ж правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За змістом ч. 1 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. 
Статтею 509 ЦК визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до положень ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК).
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК).
Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Статтею 514 ЦК передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. 
За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що набуття позивачем права вимоги до відповідачки, яке належить кредитору за договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р.,  обумовлено дійсністю договорів №GL1N426240 від 03.09.2024р. про відступлення права вимоги, №1/12 від 27.12.2024р. про відступлення права вимоги, а набуття позивачем права вимоги на підставі таких договорів підтверджується наданими суду копіями таких договорів, актів прийому-передачі реєстрів боржників та витягами з таких реєстрів, а відтак доводи відповідачки про відсутність доказів набуття позивачем права вимоги до неї за відповідним договором є необґрунтованими.
Разом з тим, із дослідженого безпосередньо в судовому засіданні кредитного договору №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р., суд встановив, що його сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано такий кредит, строк та умови його надання, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення такого договору на відповідних умовах шляхом підписання означеного договору власноручним підпису.
Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у Договорі №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р., і вона користувалася кредитними коштами, однак допустила порушення своїх зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.
Враховуючи ту обставину, що в порушення умов Кредитного договору №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. відповідачка фактично отримані та використані кошти у добровільному порядку та у строки, передбачені договором, не повернула і після відступлення права грошової вимоги не здійснювала платежів для погашення кредитної заборгованості ні на рахунки позивача, ні на рахунки попереднього кредитора, чим порушила права кредитора, то позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 46 576,71 грн. та заборгованості по сплаті відсотків – 24 438,44 грн. – є обґрунтованими та правомірними. 
Стосовно доводів відповідачки щодо невідповідності розміру нарахованих процентів принципам добросовісності та справедливості, оскільки їх розмір значно перевищує тіло кредиту та необхідності їх зменшення, на підставі ст. 551 ЦК України, то суд зауважує наступне. 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (п. 3, 6 ст. 3 ЦК).
Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК зміст принципу свободи договору передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК, свідчить, що принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки (постанова Верховного Суду від 10.09.2018р. у справі № 920/739/17).
Верховний Суд у постанові від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказав, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
Питання щодо розміру процентної ставки за договорами споживчого кредитування врегульовані положеннями Закону №1734. 
Статтею 21 Закону №1734 передбачені особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит, якими передбачено обмеження обсягу відповідальності споживача перед кредитором в частині платежів, що підлягають сплаті споживачем за порушення виконання його зобов`язань на підставі договору про споживчий кредит. Натомість будь-яких обмежень щодо співрозмірності процентів за користування кредитом із сумою кредиту в закону не передбачено.
Окрім того, за обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що укладаючи Договір №113-007-868-2-21-Г відповідачка погодила умови кредитування в тій частині, що процентна ставка за користування кредитом складає 10% річних (нараховується на суму заборгованості, п. 2.4 договору) та 50% річних (нараховується на прострочену заборгованість за договором, починаючи з першого дня прострочення боргу, п. 2.13 договору ). Відповідні умови викладені в тексті Договору та Таблиці обчислення загальної вартості кредиту та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит. На виконання своїх зобов`язань відповідачка здійснила оплату лише перших кількох платежів, які передбачені вищевказаною Таблицею, а саме: на погашення тіла кредиту на загальну суму 3 423,29 грн., на погашення процентів за користування кредитом на загальну суму 2 046,71 грн., на погашення комісії на загальну суму – 4 750 грн. Останній платіж по сплаті тіла кредиту був здійснений 08.02.2022р. – на суму 853,75 грн., а по сплаті процентів здійснений 12.04.2023р. – на суму 50 грн. 
За таких обставин, необґрунтованими є доводи відповідачки щодо невідповідності засадам розумності та добросовісності розміру нарахованих їй до сплати за весь строк дії кредитного договору процентів за кредитом в загальному розмірі 24 438,44 грн., оскільки погоджуючись на сплату відповідних процентів при укладенні договору, а на теперішній час стверджуючи, що сума таких процентів є завищеною, відповідачка поводиться суперечливо, а отже така позиція не відповідає засадам добросовісності.
Окрім того, слід зазначити, що норма ст. 551 ЦК України, на яку посилається відповідачка, як на підставу для зменшення розміру процентів, передбачає зменшення за рішенням суду неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, а не процентів, сплата яких була погоджена сторонами при укладенні кредитного договору. Тому, до спірних правовідносин, положення ст. 551 ЦК України до застосування не підлягають. 
Отже, наявні в матеріалах справи докази дають підстави вважати доведеними аргументи позивача, що відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у кредитному договорі і вона користувалась такими кредитними коштами, однак допустила порушення своїх зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. станом на 03.09.2024р. обчислювалася заборгованість на загальну суму 101 415,15 грн., з яких: заборгованість за кредитом – 46 576,71 грн., заборгованість за процентами – 24 438,44 грн., заборгованість по комісії – 30 400 грн. Розмір такої заборгованості на момент розгляду справи в суду не зменшився. Відповідачкою не заперечувався той факт, що вона протягом 2022-2026 років не вносила платежів на погашення існуючої заборгованості за договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. 
Стосовно доводів відповідачки про застосування строків позовної давності, то суд звертає увагу на наступне.
Згідно ст. 256 ЦК позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
Натомість статтею 263 ЦК унормовані положення щодо зупинення перебігу позовної давності. За змістом частини другої та третьої цієї статті перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, а від дня припинення таких обставин перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022р. на території України з 24.02.2022р. і по теперішній час діє режим воєнного стану.
Згідно матеріалів справи відповідачкою останній платіж по сплаті тіла кредиту був здійснений 08.02.2022р. – на суму 853,75 грн., а по сплаті процентів 12.04.2023р. – на суму 50 грн. 
Таким чином враховуючи вищенаведене, положення ст.ст. 257, 260, 263, п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, доводи відповідачки про сплив строків позовної давності є необґрунтованими, оскільки трирічний строк позовної давності, що передує моменту звернення до суду, станом на 27.02.2026р. (момент надходження позову до суду) не пропущений.
Оскільки відповідачкою було отримано кредитні кошти на умовах та в порядку, що зазначені у кредитному договорі і вона користувалась такими кредитними коштами, однак допустила порушення своїх зобов`язань в частині повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом, внаслідок чого за договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. станом на 03.09.2024р. обчислювалася заборгованість за кредитом – 46 576,71 грн. та заборгованість за процентами – 24 438,44 грн., розмір якої на день розгляду справи не зменшився, суд вважає вимоги позивача про стягнення такої заборгованості із відповідачки обґрунтованими та правомірними, а відтак підлягають до часткового задоволення на загальну суму 71 015,15 грн. 
Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості зі сплати комісії в розмірі 30400 грн., то слід зазначити наступне. 
Загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні визначені Законом України «Про споживче кредитування», який набув чинності 10.06.2017р.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 08.09.2021р. (день укладення Кредитного договору), загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 08.09.2021р. (день укладення Кредитного договору), до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на супровідні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
Водночас Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 08.09.2021р. (день укладення Кредитного договору), після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 08.09.2021р. (день укладення Кредитного договору), умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Зважаючи на викладене, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладений після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі №204/224/21 зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Судом встановлено, що пунктом 2.8 розділу 2 Кредитного договору передбачена сплата комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості в процентному співвідношенні від суми кредиту, а саме в розмірі 1,90% щомісячно. При цьому, в Кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх послуг Позикодавця, які пов`язані з отриманням такої комісійної винагороди, за які встановлена щомісячна оплата.
Ураховуючи, що позивач, як правонаступник первісного кредитодавця – АТ «Мегабанк», не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні Кредитного договору, тому положення Кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісійну винагороду в розмірі 1,90% від суми кредиту є нікчемними відповідно до частин першої, другої статті 11 та частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 30.11.2023р. в справі № 216/7637/21 (провадження № 61-5692св23).
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023р. у справі №359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).
Відтак, суд дійшов висновку про неправомірність нарахування комісії у формі комісійної винагороди та про відхилення обґрунтувань позивача, що викладені в мотивувальній частині позову щодо правомірності нарахування відповідачці, як позичальнику, комісії у формі комісійної винагороди (стр. 9-11 позовної заяви), а відповідно і про відмову в стягненні такої складової заборгованості.
За таких підстав, позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення на загальну суму 71 015,15 грн. 
При цьому при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Виходячи з викладеного суд надав правову оцінку виключно визначальним позиціям сторін у даній справі, а не абсолютно усім доводам. При цьому, суд вважає, що це не впливає на обґрунтованість даного судового рішення, а також не свідчить про неповноту дослідження судом обставин справи та доводів сторін.
Щодо судових витрат, то слід зазначити наступне. 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються із судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду в сумі 2 662,40 грн. /а.с. 1/ та витрат на правничу допомогу в розмірі 11 200 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то на підставі ч.ч 1, 2 ст. 141 ЦПК України до стягнення із відповідачки на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі 1 864,21 грн., (пропорційно до задоволених позовних вимог із розрахунку: 2 662,40 грн. /сума плаченого судового збору/ х 70,02% /відсоток на який задоволено позовні вимоги/ = 1 864,21 грн.). 
Що стосується вимог про стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу в розмірі 11 200 грн., то суд приходить до наступного висновку. 
Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Надаючи оцінку зазначеним вимогам в контексті критерію співмірності та пропорційності таких витрат суд виходить з наступного.
Верховний Суд у постанові від 17.09.2019 року у справі №810/3806/18 зазначив, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
В той же час, при ухваленні рішення про стягнення витрат на правничу допомогу суд враховує, що витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.
Із досліджених судом матеріалів справи встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії таких документів: 
1) договору про надання правничої допомоги №1/07 від 01 липня 2025 року (далі – Договір №1/07), укладеного між ТзОВ «ФК Єврокредит» та адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС» /а.с. 44-49/; 
2) реєстру боржників від 01.12.2025р., зі змісту якого вбачається, що на виконання умов п. 2.1 Договору №1/07 ТзОВ «ФК Єврокредит» передало, а АО «Альянс ДЛС» отримало в роботу заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. в загальній сумі 101 415,15 грн. /а.с. 50/; 
3) акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги №12091555 від 05.01.2026р., в якому міститься перелік наданих правових послуг, зокрема: проведення юридичного та фінансового аналізу боржника – 1 200 грн., складання позовної заяви 10 000 грн., всього на суму 11 200 грн. /а.с. 51/;
4) ордер серії АЕ №1414107 від 11.08.2025р. /а.с. 52/, 
5) свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №5817 від 04.07.2024р., яким документований адвокат Журавльов С.Г. /а.с. 53/. 
Частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом ч. 4, 5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання зазначених вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин четвертої, п`ятої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами третьою-п`ятою, дев`ятою статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
Також у постановах Верховного Суду від 07.11.2019р. у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020р. у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі № 755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує і Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини вказує, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (справа «Гімайдуліна і інші проти України» від 10.12.2009р., справа «Баришевський проти України» від 26.02.2015р.). А також висновки ЄСПЛ, викладені у справах: «East/West Alliance Limited» проти України» від 02.06.2014р., за змістом яких заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим; «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002р., за результатом розгляду якої ЄСПЛ вирішив, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналіз змісту наданих стороною позивача доказів на підтвердження розміру витрат на правову допомогу свідчить, що відповідні витрати складаються з оплати послуг адвоката за вчинення наступних процесуальних дій: 
- проведення юридичного та фінансового аналізу боржника – 1 200 грн.;
- складання, підписання та подання до суду позовної заяви про стягнення заборгованості із боржника – 10 000 грн. 
Разом з тим, оцінюючи складність характеру спірних правовідносин, суд звертає увагу, що позовні вимоги ґрунтуються на правочині, вчиненому у письмовій формі. За своєю сутністю спірні правовідносини не є складними, а судова практика по такій категорії справ є усталеною і однотипною. 
Представництво інтересів позивача здійснювалось Адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС», з яким позивачем укладено договір про надання правової допомоги за різними напрямками юридичної діяльності. Враховуючи, що основним видом діяльності позивача є надання інших фінансових послуг та інші види кредитування, що передбачає надання публічних послуг зі споживчого кредитування, то слід виснувати, що претензійно-позовна робота з боржниками позивача має однотипний характер.
Отже, оцінюючи обґрунтованість заяви позивача в контексті положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, об`єктивно необхідним на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд доходить висновку, що заявлена позивачем сума в розмірі 11 200 грн. є необґрунтованою та не співмірною з реальним обсягом правової допомоги, часом, витраченим на надання таких послуг, а також не відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді, яка обмежується виключно проведенням юридичного та фінансового аналізу боржника та складанням позовної заяви).
За таких обставин, беручи до уваги зміст позовних вимог, складність справи, сутність спірних правовідносин, обсяг виконаних представником позивача робіт, докази на підтвердження понесених витрат, а також заяву відповідачки зменшення розміру витрат на правничу допомогу до розумного розміру, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог щодо компенсації витрат позивача на правову допомогу в межах суми 7 000 грн., оскільки такий розмір видається пропорційним та обґрунтованим з огляду на складність, об`єм справи, ціну позову, час, витрачений на надання таких послуг, а також відповідає критерію реальності таких витрат (обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду в суді).
Разом з тим, враховуючи, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, то на підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України, до стягнення із відповідачки на користь позивача підлягають витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог, що складає 4 901,15 грн., виходячи із наступного розрахунку: 7 000 грн. х 70,02% = 4 901,40 грн. 
Таким чином, загальна сума судових витрат, які слід відшкодувати позивачу за рахунок відповідачки складає 6 765,61 грн. (1 864,21 грн. + 4 901,40 грн.).
На підставі викладеного вище та, керуючись ст.ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Єврокредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути із  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» (ЄДРПУО: 40932411, місцезнаходження: 49001, м. Дніпро, пров. Ушинського, 1, офіс 105) заборгованість за кредитним договором №113-007-868-2-21-Г від 08.09.2021р. в загальній сумі 71 015,15 грн., судовий збір в розмірі 1 864,21 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 4 901,40 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складений 11 червня 2026 року.

Головуючий : В.М. Скляренко