ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 року
м. Київ

справа № 500/6757/18
провадження № 61-9059св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2025 року в складі колегії суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р. Д., Сегеди С. М.

усправі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду з указаним позовом, у якому просили:
- провести реальний поділ земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за варіантом № 2 висновку експерта від 10 лютого 2023 року № 03/79-2022;
- виділити у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0095 га з виходом на АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року висновку експерта № 03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи в цивільній справі № 500/6757/18 від 10 лютого 2023 року, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на цю земельну ділянку;
- виділити у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0346 га з виходом (виїздом) на АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5-1 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року висновку експерта № 03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи в цивільній справі № 500/6757/18 від 10 лютого 2023 року, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на цю земельну ділянку;
- припинити між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
09 липня 2024 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 задоволено частково.
Проведено реальний поділ земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Виділено у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0095 га з виходом на АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року висновку експерта № 03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи в цивільній справі № 500/6757/18 від 10 лютого 2023 року, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Виділено у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0346 га з виходом (виїздом) на АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5-1 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року висновку експерта № 03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи в цивільній справі № 500/6757/18 від 10 лютого 2023 року.
Припинено між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Суд першої інстанції керувався тим, що другий варіант поділу земельної ділянки, за яким просять поділити земельну ділянку позивачі, є найменш обтяжливим серед запропонованих експертом варіантів поділу земельної ділянки для сторін в справі, оскільки інші варіанти поділу передбачають встановлення земельного сервітуту на користь відповідачки. Такий варіант поділу земельної ділянки забезпечить дійсне вирішення у дієвій спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу в натурі. 
Суд зробив висновок про те, що, приймаючи до уваги необхідність здійснення взаємних виплат сторін спору одна одній, а також ураховуючи те, що різниця між сумою, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 й сумою, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , складає 183 091,00 грн, та ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2024 року прийнято відмову від позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 у частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошової компенсації в сумі 183 091,00 грн, а провадження в цій частині позову закрито, відсутні підстави щодо стягнення компенсації.

12 червня 2025 року постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2024 року скасовано та ухвалено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення часток у спільній сумісній власності на земельну ділянку, залишено без задоволення.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.Позивачами не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову. Натомість відповідачкою повністю спростовані підстави позову. Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 стверджувала, що на підставі рішення Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 12 березня 2009 року № 341 житлове приміщення на АДРЕСА_1 було виключено зі складу житлового фонду і дозволено реконструкцію під магазин. Позивачі здійснили реконструкцію житлового приміщення під магазин, а в експлуатацію його не здали. Позивачі мають намір провести реальний поділ земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), однак житлового будинку там немає. За державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ОД № 039984 земельна ділянка площею 0,0920 га належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . На підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 22 квітня 2008 року в справі № 2-2606/08 право власності на земельну ділянку зареєстровано лише за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , стосовно ОСОБА_4 припинено право власності на земельну ділянку; частка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку не була оформлена. Суд першої інстанції не продемонстрував відповідачці, що вона була почута та не надав детальної відповіді на її аргументи.
Апеляційний суд вказав, що на земельній ділянці, яка виділяється ОСОБА_3 , знаходяться загальні каналізаційні колодязі, водопровід, 1/2 частка входу в підвал літ. «В» та підвал «в», які належать позивачам, вартістю 65 372,00 грн, загальні ворота для в`їзду, зокрема і в гараж позивачів. За рішенням суду ОСОБА_3 має сплатити позивачам грошову компенсацію вартості 0, 014 га земельної ділянки в розмірі 131 199,00 грн. Під час вирішення питання про виділ частки суд першої інстанції фактично позбавив відповідачку права власності на сарай літ. «К» вартістю 3 247,00 грн та сарай літ. «Л» вартістю 10 233,00 грн, оскільки запропонована компенсація не була внесена на депозитний рахунок суду або судової адміністрації. Виділ позивачам частки із спільної сумісної власності відповідно до другого варіанту експертизи суттєво порушує права відповідачки ОСОБА_6 на подальше оформлення права власності на виділену їй частку земельної ділянки й можливе відчуження будинку в майбутньому.
Також суд зазначив, що виділ частки земельної ділянки відповідно до розміру часток всіх співвласників домоволодіння можливий з одночасним залученням до участі в справі всіх співвласників та визначенням чіткого загального розміру часток всіх власників домоволодіння. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2016 року в справі № 2-4525/11 за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Ізмаїльського міської ради про визнання права власності на спірну земельну ділянку, встановлено, що частка спірної земельної ділянки належала на праві власності ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та права на його частку земельної ділянки не припинялася в установленому законом порядку.Суд першої інстанції не витребував спадкової справи та не з`ясував коло спадкоємців ОСОБА_5 . Суд першої інстанції не залучив до участі у справі усіх співвласників спірної земельної ділянки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2025 року, в якій просять її скасувати, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2024 року залишити в силі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року в справі № 2-2606/08, яке набрало законної сили та не було скасоване, встановлено преюдиційний факт: право спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку визнано саме за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Це рішення стало підставою для державної реєстрації права власності. У 2019 році сама відповідачка намагалася оскаржити це рішення, однак ухвалою Одеського апеляційного суду від 01 листопада 2019 року їй було відмовлено у відкритті провадження, зокрема, з посиланням на принцип правової визначеності.
Повернувшись до питання визначення кола співвласників, апеляційний суд здійснив прихований перегляд остаточного судового рішення, що є грубим порушенням принципу правової визначеності. Такі дії прямо суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у численних постановах. Зокрема, у постанові від 11 серпня 2022 року в справі № 320/4266/19 Верховний Суд зазначив, одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву... судові рішення, які набрали законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів судом під час розгляду іншої справи. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2019 року в справі № 187/743/16-ц. Окрім цього, у постанові від 10 січня 2024 року в справі № 753/7242/21 Верховний Суд зазначив, що преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Апеляційний суд застосував норми процесуального права без урахування зазначених висновків Верховного Суду, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідачка не погодилась з жодним із трьох запропонованих експертом варіантів поділу та не запропонувала власної альтернативи. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції діяв відповідно до практики Верховного Суду, який у постанові від 28 березня 2023 року в справі № 500/3987/16-ц та постанові від 23 березня 2023 року в справі № 686/1404/19 зазначав, що суд має обрати найменш обтяжливий та найбільш раціональний варіант поділу, щоб вирішити спір по суті, а пасивна поведінка сторони не повинна бути перешкодою для цього. Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року в справі № 522/17831/20 також наголосив, що вирішення спору про поділ майна... не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна... Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішенн». Залишивши спір невирішеним, апеляційний суд діяв всупереч цим висновкам Верховного Суду.
За результатами поділу за варіантом № 2 виникла різниця у взаємних компенсаціях, яка складала 183 091,00 грн, що підлягала стягненню з відповідачки на користь позивачів. Ухвалою від 09 липня 2024 року суд прийняв відмову позивачів від стягнення цієї суми, провадження в цій частині було закрито. Відповідачка не лише отримала повну компенсацію за свої сараї вартістю 13 480,00 грн (шляхом зарахування), але й додатково отримала матеріальну вигоду у вигляді прощення боргу на суму понад 180 000,00 грн. Твердження апеляційного суду про порушення її прав є повним спотворенням фактичних обставин справи. Крім того, апеляційний суд безпідставно надав перевагу незначним потенційним незручностям відповідачки (переобладнання комунікацій) над фундаментальним правом позивачів на виділ їхньої частки. Верховний Суд у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі № 707/2516/18 вказав, що ухвалення рішення про поділ нерухомого майна в натурі не потребує попереднього подання документів, що дають право на виконання будівельних робіт, навіть якщо поділ вимагатиме переобладнання. Отже, необхідність таких робіт не є перешкодою для поділу. Безпідставний висновок апеляційного суду про «недбале ставлення позивачів» та «недоведеність порушення прав» є голослівним та суперечить правовій позиції Верховного Суду в справі № 916/2519/21 (постанова від 18 жовтня 2022 року), згідно з якою суди повинні в мотивувальній частині рішення наводити правове обґрунтування відхиленню доводів сторін, а не обмежуватися викладенням доводів сторони, на користь якої ухвалюється рішення.
Позиція інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Янковська О. П. зазначає, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду  Одеської області від 22квітня 2008 року визнано за    ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та   ОСОБА_10 право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0920 га за адресою       АДРЕСА_1 . Частки кожної сторони або площі земельних ділянок не визначалися. Рішенням Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради  від 12 березня 2009 року № 341 частина житлового будинку, яка належить  ОСОБА_2 та   ОСОБА_11 , за їх заявою виключена зі складу житлового фонду, рішеннямвизнано, що самовільно реконструйована частина житлового будинку відповідає будівельним вимогам, надано дозвіл на виконання проєктних робіт на реконструкцію частини житлового будинку під магазин непродовольчих товарів загальною площею 52,5 кв. м.  ОСОБА_2 та   ОСОБА_1 фактично переобладнали свою частку житлового будинку в магазин. До теперішнього часу частка позивачів переобладнана під нежитлові приміщення магазину. У такий спосібзмінено призначення земельної ділянки, яку було надано для будівництва та обслуговування частки житлового будинку, належного позивачам, та після виключення з житлового фонду ця земельна ділянка вважалася для обслуговування нежитлового приміщення магазину та потребувала оформлення договору оренди з власником земельної ділянки (міською радою). Однак   ОСОБА_12 та   ОСОБА_2 не виконали вимоги рішення Ізмаїльської міської ради та не оформили право землекористування. Позивачівважають, що мають право на поділ земельної ділянки, наданої під будівництво та обслуговування житлового будинку, яка в дійсності є магазином.

Позивачі звернулись до суду з вимогами про визначення їх часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку в розмірі 8/27 та 8/27 кожному з них. Однак таківимоги не досліджувалися, їм не надано оцінки та щодо них не прийнято рішення. 11 квітня 2023 року та 21червня 2024 року позивачами подано заяви про уточнения позовних вимог, яка по суті є новим позовом, згідно з якимпозовні вимоги складаються з інших вимог, ніж ті, які були зазначені в первісному позові. Тобто замість визначення часток кожного з власників земельної ділянки позивачі просять провести реальний поділ земельної ділянки для обслуговування будівництва і експлуатації житлового будинку. Процесуальним законом не передбачено змінювати предмет на підстави, або збільшувати вимоги позову заявою про уточнения позовних вимог. Одночасна зміна предмета й підстав позову після відкриття провадження неможлива, збільшення позовних вимог передбачає збільшення розміру позовних вимог за тим же предметом та підставою. Судом такі заяви не розглянуті та не прийняті до розгляду, ухвали про прийняття до розгляду таких уточнених позовних вимог немає. Уточнення позовних вимог від 21 червня 2024 року надані суду після закриття підготовчого засідання без поновления строків, без ухвали суду про їх прийняття. 

Також у первісному позові немає вимог про припинення права спільної сумісної власності на спірну земельну ділянку, однак судом прийнято рішення з цього питання. Судомздійснено реальний поділ земельної ділянки між усіма власниками не надано частки тільки позивачам. Позивачами обрано неправильний спосіб захисту своїх майнових прав. Поділ майна передбачає надання майна в натурі усім співвласникам, однак судом здійснено поділ за правилами виділу майна для позивачів. Також не враховано зміну призначення земельної ділянки під часткою житлового будинку ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 , переобладнаного у нежитлові приміщення магазину.

ОСОБА_3 надано суду висновок спеціаліста від 22 грудня 2008 року № 36,  згідно з якимподіл земельної ділянки, розташованої за адресою:   АДРЕСА_1 неможливий у зв`язку з тим, що земельна ділянка знаходиться в центральному районі м. Ізмаїлу, в районі змішаної забудови: розташування житлового будинку, господарських будівель та інженерних споруд на ділянці не надає можливості виконати розподіл між власниками будинку відповідно до їх часток з облаштуванням окремих в`їздів та виїздів; на земельнійділянці розташовані загальні інженерні обладнання та споруди, які забезпечують усіх власників будинку, а надвірні господарськи споруди знаходяться в загальному користуванні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі договору про виділення частки в натурі (поділ) від 06 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М. Д. та зареєстрованого в реєстрі під № 4267, розпорядження Ізмаїльського міського голови від 02 травня 2018 року № 317р належить на праві спільної часткової власності (по 1/2 частині кожному) житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою:  АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 на підставі договору про виділення частки в натурі (поділ)  від 06 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. та зареєстрованого в реєстрі під №4267,належить на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою:  АДРЕСА_1 .

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_3 ,  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на час його укладення належав на праві спільної часткової власності житловий будинок з надвірними спорудами, розташований в    АДРЕСА_1 , а саме:  ОСОБА_3 - 11/27 частин житлового будинку з надвірними спорудами, а  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 - 16/27 частин житлового будинку з надвірними спорудами.
Житлові будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 знаходяться на земельній ділянці із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 01 червня 2020 року № 210878074 земельна ділянка із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року в справі № 2-2606/18 про визнання права власності на земельну ділянку.
Висновком експерта № 03/79-2022 за результатами судової земельно-технічної, оціночно-земельної експертизи від 10 лютого 2023 року запропоновано три варіанти поділу земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,0920 га з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483.
Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, з огляду на таке. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що спірназемельна ділянка із кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою:   АДРЕСА_1 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року в справі  № 2-2606/18 про визнання права власності на земельну ділянку.

Згідно з частинами першою, другою статті 319 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

За частиною першою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України). 

Відповідно до статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно із статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 86 Земельного кодексу (далі - ЗК) України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

За статтею 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом.

У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.

Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом.

Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Відповідно до статті 377 ЦК України (в редакції на дату придбання часток будинку позивачами) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. 

Згідно із статтею 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. 

Тобто увипадку виділу в натурі частки земельної ділянки співвласнику надається право саме на ту частину землі, на якій розташована відокремлена частина житлового будинку, що виділяється співвласнику. 

На підставі договору про виділення частки в натурі (поділ) від 06 вересня 2007 року сторони поділили між собою житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою:  АДРЕСА_1 , який на дату вчинення правочину належав їм на праві спільної часткової власності, а саме:  ОСОБА_3 - 11/27 частин житлового будинку з надвірними спорудами, а  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 -  16/27 частин житлового будинку з надвірними спорудами.

У пункті 9 договору про виділення частки в натурі (поділ) від 06 вересня 2007 року сторони засвідчили, що з моменту укладення договору спільна часткова власність на житловий будинок АДРЕСА_1 у сторін припиняється, за     ОСОБА_13 ,     ОСОБА_9 та    ОСОБА_14  реєструється право власності на відповідне майно як на окремий обєкт нерухомості з привласненням кожному окремого реєстраційного номеру. 

02 травня 2018 року розпорядженням Ізмаїльського міського голови № 317р привласнено житиловому будинку за адресою:  АДРЕСА_1  самостійний юридичний адресний номер - АДРЕСА_1 . 

Саме цей виділений окремий обєкт нерухомості належить позивачам. 

Тобто в справі склалася ситуація, коли сторони уповноважені здійснювати на власний розсуд право власності на свої окремі житлові будинки, однак зобов'язані діяти спільно щодо земельної ділянки під будинками, як того вимагає режим спільної сумісної власності на майно (стаття 369 ЦК України). 

Такі обставини й зумовили звернення позивачів до суду з метою проведення реального поділу спірної земельної ділянки. 

Апеляційний суд виснував про неможливість вирішення такого спору, зокрема, з підстав незалучення до участі в справі усіх співвласників земельної ділянки. 

Такі висновки суду суперечать встановленим у цій справі обставинам та преюдиційним фактам. 

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

За змістом цієї норми сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги, а відповідачем - особа, за рахунок якої можна відновити порушене право, або яка повинна виконати зобов`язання. Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 10 липня 2007 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали 16/27 часток будинку за адресою: АДРЕСА_1  у ОСОБА_4 , якій 8/27 часток належали на підставі договору дарування від 07 серпня 1996 року, а інші 8/27 часток - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 травня 2006 року в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 75, 97). 

Тобто ОСОБА_4 і є тим спадкоємцем, якого вважав за необхідне залучити до участі в справі апеляційний суд, проте не врахував, що ОСОБА_4 вступила в спадкування, оформила спадок та відчужила його. Її процесуальна співучасть у цій справі не потребується, адже не стосується її прав та обов'язків, сама ОСОБА_4 жодним чином не порушує права позивачів, за захистом яких вони звернулися до суду. 

Частка відповідачки в будинку становить 11/27. Інших співвласників будинку немає. 
З огляду на зміст статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належить та частина земельної ділянки, на якій розташовані їх нерухомість. Відповідно, відсутні інші співвласники земельної ділянки з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Крім того, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року в справі № 2-2606/18 визнано право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,092 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 9). 
У постановах Верховного Суду від 11 серпня 2022 року в справі № 320/4266/19, від 12 грудня 2019 року в справі № 187/743/16-ц, на які посилаються заявники у касаційній скарзі, зазначено, одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву... судові рішення, які набрали законної сили, не можуть бути поставлені під сумнів судом під час розгляду іншої справи. 
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14 (провадження № 61-11сво17)).
У постанові від 10 січня 2024 року в справі № 753/7242/21 Верховний Суд зазначив, що преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. 
Апеляційний суд у цій справі застосував норми процесуального права без урахування зазначених висновків Верховного Суду, провівши повторну ревізію рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 22 квітня 2008 року в справі № 2-2606/18 та відхиливши встановлені ним преюдиційні факти. 
Суд першої інстанції встановив, що відповідачка не погодилась з жодним із трьох запропонованих експертом варіантів поділу та не запропонувала власної альтернативи. На її думку, що підтверджується також відзивом на касаційну скаргу, здійснити поділ земельної ділянки неможливо. 
Натомість за заявою позивачів проведено судову земельно-технічну експертизу, висновком якої від 10 лютого 2023 року № 03/79-2022 запропоновано три варіанти поділу земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,0920 га з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483.
Верховний Суд у постановах від 28 березня 2023 року в справі № 500/3987/16-ц та від 23 березня 2023 року в справі № 686/1404/19 зазначав, що суд має обрати найменш обтяжливий та найбільш раціональний варіант поділу, щоб вирішити спір по суті, а пасивна поведінка сторони не повинна бути перешкодою для цього. 
У постанові від 17 квітня 2024 року в справі № 522/17831/20 Верховний Суд також наголосив, що вирішення спору про поділ майна... не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна... Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення. 
Залишивши спір невирішеним, апеляційний суд діяв всупереч цим висновкам Верховного Суду.
У постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року в справі № 2114/2-3819/11 та від 29 червня 2022 року в справі № 466/3008/17зазначено про необхідність забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами й існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі.
Визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
Схожі за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року в справі № 6-841цс16, від 01 листопада 2017 року в справі № 6-2454цс16, Верховного Суду від 13 листопада 2019 року в справі № 686/6888/15, від 05 лютого 2020 року в справі № 497/1137/17, від 16 вересня 2020 року в справі № 489/2029/17, від 03 листопада 2020 року в справі № 653/1760/16, від 30 листопада 2022 року в справі № 520/3556/16.
Наведені правові висновки стосуються порядку користування земельною ділянкою, проте з огляду на суміжність предмета правового регулювання й спірних правовідносин застосовні до обставин поділу в натурі земельної ділянки, що перебуває у власності сторін. 
Дослідивши на підставі висновку земельно-технічної експертизи від 10 лютого 2023 року № 03/79-2022 запропоновані варіанти поділу земельної ділянки на  АДРЕСА_1 площею 0,0920 га з кадастровим номером 5110600000:01:026:0483, суд першої інстанції зробив достатньо обґрунтований висновок про те, що найбільш прийнятним для всіх співвласників є запропонований експертом варіант № 2.
За цим варіантом судовий експерт, зокрема, запропонував виділити у спільне володіння, користування та розпорядження  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 частину земельної ділянки площею 0,0095 га з виходом на АДРЕСА_1 у, зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року, та частину земельної ділянки площею 0,0346 га з виходом (виїздом) на АДРЕСА_1 , зовнішньої межі якої визначаються за наведеними у таблиці 5-1 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року, всього 0,0441 га, що на 0,0104 га менше від ідеальної - графічно зображено у додатку 2. 
Також запропоновано виділити у володіння, користування та розпорядження ОСОБА_3 частину земельної ділянки площею 0,0479 га з виходом (виїздом) на   АДРЕСА_1 , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 6 координатами їх точок повороту відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року, що на 0,0104 га більше від ідеальної - графічно зображено у додатку 2. 
Зазначено, що встановлення варіанту № 2 поділу земельної ділянки передбачає виконання таких умов:  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на користь    ОСОБА_3 має бути сплачена грошова компенсація вартості належних їй будівель сараю літ. «К» та сараю літ. «Л», які розташовані в межах частини земельної ділянки, що їм виділяється, в розмірі 13 480,00 грн;  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 має бути сплачена грошова компенсація вартості належних їм 1/2 частки входу в підвал літ. «В» та підвалу літ. «в» у розмірі 65 372,00 грн, які розташовані в межах частини земельної ділянки, що виділяється;  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_1 та   ОСОБА_2 має бути сплачена грошова компенсація вартості 0,0104 га земельної ділянки у розмірі 131 199,00 грн; наявна внутрішньодворова система водопостачання та каналізації має бути переобладнана в межі виділених сторонам частин земельної ділянки.
Під час оцінки запропонованих експертом трьох варіантів поділу спірної земельної ділянки суд першої інстанції правильно врахував, що варіант № 2 є найбільш наближеним до ідеальних часток сторін у праві власності на будинок, вимагає найоптимальнішого розміру компенсації за розходження вартості часток, а також забезпечить сторонам нормальне користування належними їм на праві власності житловими приміщеннями, будівлями та спорудами, здійснення догляду за цими об`єктами із врахуванням санітарних правил і правил пожежної безпеки, можливість проходу і проїзду з вулиці на подвір`я.
Апеляційний суд відхилив можливість поділу земельної ділянки, вказавши, що на підставі рішення Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради  від 12 березня 2009 року № 341 житлове приміщення на    АДРЕСА_1 було виключено зі складу житлового фонду і дозволено реконструкцію під магазин. Щодо запропонованих варіантів поділу земельної ділянки, вважають, що жоден з трьох запропонованих експертом варіантів поділу не можуть бути прийняті судом, оскільки перший та третій варіант не розглядаються позивачами, а другий варіант неможливо застосувати, так як відповідачка не згодна на отримання грошової компенсації за належні їй споруди. Під час вирішення питання про виділ частки суд першої інстанції фактично позбавив відповідачку права власності на сарай літ. «К» вартістю 3 247,00 грн та сарай літ. «Л» вартістю 10 233,00 грн, оскількизапропонована компенсація не була внесена на депозитний рахунок суду або судової адміністрації. Виділ позивачам частки із спільної сумісної власності відповідно до другого варіанту експертизи суттєво порушує права відповідачки  ОСОБА_6 на подальше оформлення права власності на виділену їй частку земельної ділянки й можливе відчуження будинку в майбутньому.
Колегія суддів зауважує, що апеляційний суд не мотивував належним чином з посиланням на відповідні норми права свої висновки про неможливість поділу спірної земельної ділянки через дозвіл Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 12 березня 2009 року № 341 про реконструкцію житлового приміщення на АДРЕСА_1 під магазин. 
Ураховуючи відсутність доказів уведення в експлуатацію нежитлового приміщення та наявність у Державномуреєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації за    ОСОБА_9 і   ОСОБА_14 права власності саме на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований на   АДРЕСА_1 , немає підстав уважати, що відбулася зміна цільового призначення землі, що унеможливила б її поділ у межах цієї справи. 
Стосовно висновків апеляційного суду про те, що під час вирішення питання про виділ частки суд першої інстанції фактично позбавив відповідачку права власності на сарай літ. «К» вартістю 3247,00 грн та сарай літ. «Л» вартістю 10 233,00грн, оскільки запропонована компенсація не була внесена на депозитний рахунок суду або судової адміністрації, колегія суддів зазначає таке. 
За варіантом № 2 поділу земельної ділянки  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_3 має сплатити грошовукомпенсацію вартості належних їй будівель сараю літ. «К» та сараю літ. «Л»у розмірі 13 480,00 грн, а    ОСОБА_15 на користь  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 зобов'язуєтьсясплатити грошову компенсацію вартості належних їм 1/2 частки входу в підвал літ. «В» та підвалу літ. «в» у розмірі 65 372,00 грнта вартості 0,0104 га земельної ділянки у розмірі 131 199,00 грн. 
Відповідно, за результатами поділу виникла різниця у взаємних компенсаціях, яка складала 183 091,00 грн, що підлягала стягненню з відповідачки на користь позивачів. 
Позивачі відмовилися від стягнення цієї суми, посилаючись на пенсійний вік відповідачки та надмірний тягар для неї у випадку стягнення 183 091,00 грн (т. 2, а. с. 61). 
Ухвалою від 09 липня 2024 року суд прийняв відмову позивачів від стягнення цієї суми, провадження в цій частині було закрито. 
У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина друга статті 256 ЦПК України). 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово тлумачив поняття «правомірні очікування». Так, у пункті 21 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» ЄСПЛ нагадав, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності (рішення ЄСПЛ від 20 листопада 1995 року в справі «Прессос Компаніа ОСОБА_16 та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium)).
Той факт, що внутрішнє законодавство держави не визнає певний інтерес як «право» чи навіть «право власності», не обов`язково перешкоджає тому, щоб інтерес, про який йдеться, за деяких обставин вважався «володінням» у межах значення статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення ЄСПЛ від 29 березня 2010 року у справі «Депаль проти Франції» (Depalle v. France), заява № 34044/02).
Конституційний Суд України у Рішенні від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016у справі № 1-1/2016 зазначив, що держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. Із цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини.
Грошова компенсація замість частки в спільному майні під час його поділу в натурі для кожного співвласника є тим майном у розумінні Конвенції, щодо якого виникли «правомірні очікування». 
У цій справі ОСОБА_3 правомірно очікувала отримати 13 480,00 грн за рахунок позивачів, однак ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виправдано претендували на значно більшу суму компенсації вартості часток - 196 571,00 грн, від отримання якої за рахунок відповідачки позивачі відмовилися без права повторно звернутися з вимогами про стягнення цих коштів. 
Тобто ОСОБА_3 вже отримала справедливу компенсацію вартості належних їй будівель сараю літ. «К» та сараю літ. «Л» у розмірі 13 480,00 грн шляхом звільнення від обов`язку сплачувати на користь позивачів 196 571,00 грн. 
Висновки апеляційного суду про те, що виділ позивачам частки із спільної сумісної власності відповідно до другого варіанту експертизи суттєво порушує права відповідачки ОСОБА_6 , не відповідає матеріалам цієї справи. 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Верховний Суд в справі № 916/2519/21 (постанова від 18 жовтня 2022 року), на яку посилається заявники, зазначив, що суди повинні в мотивувальній частині рішення наводити правове обґрунтування відхиленню доводів сторін, а не обмежуватися викладенням доводів сторони, на користь якої ухвалюється рішення.
Апеляційний суд мотивував свої висновки виключно посиланням на доводи відповідачки без рівнозначного урахування прав та інтересів позивачів, помилково скасував ухвалене згідно із законом рішення суду першої інстанції. 
Стосовно доводів відзиву на касаційну скаргу про те, що 11 квітня 2023 року та 21 червня 2024 року позивачами подано заяви про уточнения позовних вимог, яка по суті є новим позовом, згідно з яким позовні вимоги складаються з інших вимог, ніж ті, які були зазначені в первісному позові, необхідно зазначити таке. 
Відповідно до пункту 2 частини другої статі 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
У цій справі підготовче засідання закрито ухвалою суду від 12 червня 2023 року, а уточнення позовних вимог, які передбачають проведення реального поділу земельної ділянки з припиненням спільної сумісної власності на неї, позивачами подано 09 червня 2020 року (т. 1, а. с. 123-125) та 11 квітня 2023 року (т. 1, а. с. 222-224), тобто в межах строків, установлених пунктом 2 частини другої статі 49 ЦПК України.
21 червня 2024 року позивачі відмовилися від вимог про стягнення на їх користь компенсації вартості часток (т. 2, а. с. 58-61), що відповідно до пункту 1 частини другої статі 49 ЦПК України можливо на будь-якій стадії судового процесу. 
Відсутні також підстави для висновку про одночасну зміну предмета й підстав позову, так як підстава позовних вимог після їх уточнення залишилася незмінною - неможливість добровільного поділу земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності. 
Інші доводи касаційної скарги та відзиву на неї не становлять самостійної підстави скасування постанови апеляційного суду. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).

За подання касаційної скарги кожен з позивачів сплатив по 1 409,60 грн, які підлягають стягненню з відповідачки. 

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2025 року скасувати із залишенням в силі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09 липня 2024 року.

Стягнути з ОСОБА_3  на користь ОСОБА_1  судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 409,60 гривень. 

Стягнути з ОСОБА_3  на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання касаційної скарги в розмірі 1 409,60 гривень. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська