ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року
м. Київ

справа № 643/11453/23
провадження № 61-12316св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач - Харківська обласна прокуратура;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури на постанову Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2025 рокуу складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, доХарківської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди. 

Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що 01 травня 2012 року близько 10 години на авто дорозі Харків-Вовчанськ в районі АЗС смт. Старий Салтів Харківської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), в результаті якої її син ОСОБА_2 був потерпілим та отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Оскільки зазначеним ДТП були спричинені тяжкі наслідки, то воно розслідувалось як кримінальне правопорушення та 26 листопада 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне провадження № 12012220140000259.

05 лютого 2013 року в скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України), вперше було пред`явлено підозру ОСОБА_3 (один із водіїв автомобілів), який перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, грубо порушуючи вимоги Правил дорожнього руху (далі - ПДР), рухаючись зі швидкістю приблизно 120 км/год, допустив зіткнення з декількома автомобілями.

Після коригування повідомлення про підозру та складання обвинувального акта, 28 листопада 2013 року він був скерований на розгляд до Вовчанського районного суду Харківської області, справі присвоєно № 617/1798/13-к.

Внаслідок травм, отриманих під час ДТП, ОСОБА_2 протягом 2 років перебував на постійному лікуванні та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, а позивачка була визнана потерпілою у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

В ході судового провадження з боку Харківської обласної прокуратури відбувалося систематичне затягування розслідування справи, яке полягало у складанні обвинувальних актів з порушенням вимог закону, зміни кваліфікації злочину. Внаслідок цього, після спливу більше 10 років з моменту вчинення злочину, 16 травня 2023 року Київським районним судом міста Полтави кримінальне провадження закрито через закінчення строків давності, передбачених статтею 49 КК України. 

Таким чином, відповідач, основною функцією якого є додержання законності, протягом 11 років виявив себе абсолютно неспроможним захистити права позивачки як потерпілої, забезпечити розслідування тяжкого злочину, встановити винного та призначити йому відповідне покарання. Внаслідок вказаних дій та бездіяльності відповідача позивачці спричинені моральні страждання. 

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог,  ОСОБА_1 просила стягнути з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України на свою користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 24 січня 2025 року у складі судді Крівцова Д. А. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що10 жовтня 2024 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив остаточне рішення у справі «Михайлик та інші проти України». У вказаному рішенні ЄСПЛ об`єднав заяви низки осіб та досліджував обставини з точки зору зобов`язання держави провести ефективні розслідування відповідно до процесуального аспекту у межах статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). ЄСПЛ вказав, що розслідування характеризувалось різним недоліками, які підірвали здатність слідчих органів встановлювати обставини, пов`язані із смертю найближчих родичів заявників, або нещасні випадки, які загрожували життю заявників або їх найближчих родичів, і хто несе за це відповідальність.

В контексті заяви ОСОБА_1 , яка є позивачкою в даній цивільній справі, ЄСПЛ зазначив, що 01 травня 2012 року син заявниці отримав важкі травми в ДТП, в результаті чого він став інвалідом другого ступеня. 10 травня 2012 року у зв`язку з інцидентом порушено кримінальну справу. 05 лютого 2013 водієві одного з транспортних засобів, які брали участь у ДТП, було вручене повідомлення про підозру у порушенні ПДР при керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. 13 вересня 2013 рокуОСОБА_3 було пред`явлено офіційне обвинувачення, i обвинувальний акт був направлений до суду першої інстанції. 23 січня 2014 року син заявниці помер, імовірно, через травми, отримані в результаті нещасного випадку. У наступні роки обвинувальний акт неодноразово повертався прокурору, оскільки суд першої інстанції вказував на численні процесуальні недоліки, наприклад: 28 листопада 2013 року суд встановив, що обвинувальний акт не містив чіткого висновку про ступінь тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, та була відсутня інформація про те, що сторони вивчили матеріали справи; 17 листопада 2016 року суд дійшов висновку, що прокурор не зміг надати чіткого опису подій у справі та порушив процедуру розгляду справи, розголошення документів суду, яке могло вплинути на справедливість судового розгляду; 19 червня 2017 року суд встановив, що прокурор не надав належним чином інформацію про потерпілого та його представника (заявника). Тим часом, 31 березня 2015 року суд першої інстанції призначив додаткову судово-медичну експертизу. B результаті суд першої інстанції приступив до розгляду справи тільки в жовтні 2018 року. Згодом справу також було розглянуто повторно у зв`язку з відведенням суддів і закінченням терміну їх повноважень. Зрештою, 16 травня 2023 року суд першої інстанції припинив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строку давності та звільнив ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності. Апеляційний суд залишив це рішення в силі, змінивши лише частину, що стосується судових витрат. У зв`язку з наведеним ЄСПЛ присудив ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 6 000 євро.

Проаналізувавши предмет і підставу позовних вимог та надані суду докази, а також зміст заяви ОСОБА_1 , поданої до ЄСПЛ, та рішення ЄСПЛ від 10 жовтня 2024 року, суд дійшов висновку, що в даній справі та у справі, яка розглядалась ЄСПЛ, позивачка посилалася фактично на одні й ті самі обставини, які стосуються часу виникнення ДТП, дати внесення відомостей до ЄРДР, конкретних дат пред`явлення підозри, повернення обвинувального акту прокурору, зазначала про неефективність розслідування кримінального провадження та його надмірну тривалість, наслідком чого стало закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності.

Оцінюючи в сукупності аргументи представників сторін, у тому числі щодо предмета та підстав позову, надані ними докази, суд дійшов до висновку, що і у даній справі, і у справі, яка розглянута ЄСПЛ, вирішується питання про відповідальність держави за фактично одні і ті самі порушення.

Рішенням ЄСПЛ від 10 жовтня 2024 року встановлено відповідальність держави за вказані порушення та в якості відшкодування моральної шкоди стягнуто з держави на користь позивачки грошові кошти в розмірі 6 000 євро. Вказаний розмір моральної шкоди презюмується як справедливий з огляду на статтю 41 Конвенції, якою передбачено сплату справедливої сатисфакції, та положення законодавства України, згідно з якими Конвенція та практика ЄСПЛ є джерелом права, тобто частиною національного законодавства України.

Стягнення з держави на користь позивачки відшкодування моральної шкоди в даній справі призведе до подвійного притягнення держави до відповідальності за одне і те саме порушення. Між тим, за загальним правилом, встановленим частиною п`ятою статті 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), моральна шкода відшкодовується одноразово. На неможливості подвійного відшкодування моральної шкоди за одним і тим самим фактом порушення прав наголошує і Верховний Суд, практика якого з вказаних питань є сталою та послідовною. Крім того, стягнення з держави моральної шкоди в межах розгляду даної справи буде суперечити загальним засадам цивільного законодавства, зокрема справедливості та розумності.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 

Постановою Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Московського районного суду міста Харкова від 24 січня 2025 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Держави за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд зазначив, що навіть якщо у справі, розглянутій ЄСПЛ, вже було вирішено питання про відповідальність держави та присуджено компенсацію («сатисфакцію») за порушення пункту 1 статті 2 Конвенції, існують підстави для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди завданої в результаті доведеної бездіяльності співробітників прокуратури що призвело до надмірної тривалості кримінального провадження та змусило позивачку звертатися з відповідними заявами й клопотаннями, що не входило до її звичайної діяльності.

Разом з тим, заявлений позивачкою розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 5 000 000 грн є значно завищеним. З урахуванням глибини та ступеня моральних страждань позивачки, характеру винної поведінки відповідача та з урахуванням принципів розумності і справедливості судова колегія дійшла до висновку про те, що з держави Україна в особі Харківської обласної прокуратури на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди належить стягнути 100 000 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

02 жовтня 2025 року заступник керівника Харківської обласної прокуратури Грюк В. В. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний суд касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 461/5877/22.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Салтівського районного суду міста Харкова, оскільки відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів від 26 лютого 2025 року № 4273-ІХ змінено найменування Московського районного суду міста Харкова.

04 листопада 2025 року справа № 643/11453/23 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга Харківської обласної прокуратури мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що чинним законодавством не передбачено багаторазового відшкодування моральної шкоди за одним і тим самим фактом порушення прав. Як в даній справі, так і у справі у справі «Михайлик та інші проти України», яка розглядалась ЄСПЛ, позивачка посилалася на неефективність розслідування кримінального провадження та його надмірну тривалість, наслідком чого стало закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності. Як у даній справі, так і у справі, яка розглядалася ЄСПЛ, встановлені одні і ті самі обставини, які стосуються часу виникнення ДТП, дати внесення відомостей до ЄРДР, конкретних дат пред`явлення підозри, повернення обвинувального акту прокурору, закриття кримінального провадження. І в даній справі, і у справі, яка розглядалась ЄСПЛ, відповідальність за неефективне розслідування кримінального провадження покладається на державу. 

Оскільки рішенням ЄСПЛ від 10 жовтня 2024 року у справі «Михайлик та інші проти України» встановлено відповідальність держави за вказані порушення та в якості відшкодування моральної шкоди стягнуто з держави на користь позивачки грошові кошти в розмірі 6 000 євро, тому стягнення з держави на користь позивачки відшкодування моральної шкоди в даній справі призведе до подвійного притягнення держави до відповідальності за одне і те саме порушення, всупереч вимогам частини п`ятої статті 23 ЦК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

03листопада 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Павлуненко К. Л. подала до Верховного Суду через підсистему Електронний суд відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені заявником правові висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, так як їх зроблено за інших фактичних обставин, які не є подібними до обставин цієї справи.

Додатково представник ОСОБА_1 - адвокат Павлуненко К. Л.зазначила, що позивачка погодилася із визначеним апеляційним судом відшкодуванням моральної шкоди в розмірі 100 000 грн та не подавала касаційну скаргу, хоча в даному випадку не вважає його справедливим, натомість для неї важливим є визнання самого факту, що дійсно працівники Харківської обласної прокуратури неналежно виконували свої обов`язки. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з витягом з кримінального провадження № 1201220140000259, 01 травня 2012 близько 10-00 год. на автодорозі Харків-Вовчанськ в районі АЗС смт. Старий Салтів Харківської області мало місце зіткнення автомобіля Ауді-80, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 з автомобілем ДЕУ- Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 з послідуючим зіткненням автомобіля Ауді-80, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з автомобілем КІА-Мохаве, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_2 . В результаті даної пригоди ОСОБА_2 отримав середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому хребця, ОСОБА_5 отримала середнього ступеню тілесні ушкодження у вигляді перелому ребра (т.1 а.с.17).

10 травня 2012 року старший слідчий відділу розслідування ДТП СУ ГУМВСУ в Харківській області виніс постанову про порушення кримінальної справи за вищевказаним фактом (т.1 а.с.99).

05 лютого 2013 року ОСОБА_3 пред`явлено підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, згідно з якою вказана особа, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, чим грубо порушила вимоги пункту 2.9 ПДР, рухаючись зі швидкістю приблизно 120 км/год, та порушуючи вимоги пункту 10.1 ПДР, допустила зіткнення з декількома автомобілями, одним з яких керував ОСОБА_2 , який отримав тяжкі тілесні ушкодження (т.1 а.с.18-19).

25 червня 2013 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення в новій редакції (т.1 а.с.20-22).

11 вересня 2013 року ОСОБА_3 повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення (т.2 а.с.62-65).

23 грудня 2013 року відповідач надав ОСОБА_2 відповідь на скаргу від 17 грудня 2013 року з питань досудового розслідування кримінального провадження (т.1 а.с.25).

27 грудня 2013 року Головне слідче управління МВС України надало ОСОБА_2 відповідь на скаргу з приводу неналежного розслідування обставин ДТП (т.1 а.с.27).

09 січня 2014 року відповідач надав ОСОБА_2 відповідь на скаргу з питань досудового розслідування кримінального провадження (т.1 а.с.28).

15 січня 2014 року Головне слідче управління МВС України надало ОСОБА_2 відповідь на скаргу з приводу неналежного розслідування обставин ДТП (т.1 а.с.29).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 (т.1 а.с.84).

28 травня 2014 року ОСОБА_3 повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення (т.2 а.с.66-69).

18 серпня 2014 року представник позивачки звернулася до відповідача із скаргою на дії прокурора в кримінальному провадженні за фактом ДТП (т.1 а.с.31).

29 серпня 2014 року відповідач надав представнику позивачки відповідь на скаргу від 18 серпня 2014 року з питань досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження (т.1 а.с.32).

09 червня 2015 року відповідач надав позивачці відповідь на звернення, яке надійшло з Адміністрації Президента України (т.1 а.с.41).

04 вересня 2015 року відповідач надав позивачці відповідь на звернення, яке надійшло з Генеральної прокуратури України, з питань досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження (т.1 а.с.42).

20 серпня 2015 року Генеральна прокуратура України надала позивачці відповідь на звернення, яке надійшло з Національного антикорупційного бюро України, з питань дій окремих працівників прокуратури Харківської області, стану судового розгляду кримінального провадження та з інших питань (т.1 а.с.43).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2016 року у справі № 617/1798/13-к обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 повернуто прокурору у зв`язку з невідповідністю вимогам КПК України (т.1 а.с.62-64).

21 листопада 2016 року прокурором прокуратури Харківської області подано апеляційну скаргу на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 17 листопада 2016 року (т.1 а.с.58-60).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 червня 2017 року, постановленою у справі № 617/1798/13, обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 повернуто прокурору з підстав порушення вимог статті 291 КПК України (т.1 а.с.71-72).

23 червня 2017 року прокурором прокуратури Харківської області подано апеляційну скаргу на ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 червня 2017 року (т.1 а.с.68-70).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 жовтня 2017 року у справі № 617/1798/13-к апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 19 червня 2017 року - без змін (т.1 а.с.73-75).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2018 року у справі № 617/1798/13-к обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 повернутий прокурору через порушення вимог статті 291 КПК України (т.1 а.с.54).

12 квітня 2018 року позивачка звернулася до Генерального прокурора України з приводу неспроможності виконання відповідачем покладених на нього обов`язків та неможливості покарати особу, винну в ДТП (т.1 а.с.44-46).

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 серпня 2018 року у справі № 617/1798/13-ц апеляційну скаргу прокурора задоволено, ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2018 року скасовано, призначено новий розгляд у суді першої інстанції (т.1 а.с.78-79).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2018 року у справі № 617/1798/13-к призначено підготовче судове засідання у кримінальному провадженні (т.1 а.с.77).

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 12 лютого 2019 року у справі № 617/1798/13-к кримінальне провадження призначене до судового розгляду (т.1 а.с.76).

26 лютого 2021 року позивачка звернулася до відповідача зі скаргою на дії посадових осіб Харківської обласної прокуратури, в якій посилалася на неналежне здійснення представництва держави з питань обвинувачення ОСОБА_3 , неодноразову неявку прокурора в судові засідання (т.1 а.с.48).

12 березня 2021 року відповідач надав позивачці відповідь на звернення від 26 лютого 2021 року (т.1 а.с.49).

26 лютого 2021 року представник позивачки звернулася з адвокатським запитом до відповідача з приводу неодноразової неявки представника прокуратури в судові засідання в кримінальному провадженні за фактом ДТП (т.1 а.с.50).

05 березня 2021 року відповідач надав представнику позивачки відповідь на запит від 26 лютого 2021 року (т.1 а.с.52).

19 травня 2021 року позивачка подала до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова запит щодо судових засідань у кримінальному провадженні, в якому послалася на порушення її прав внаслідок тривалого розгляду справи (т.1 а.с.224).

Ухвалою Київського районного суду міста Полтави від 16 травня 2023 року у справі № 617/1798/13-к задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про звільнення від кримінальної відповідальності за частиною другою статті 286 КК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, на підставі пункту 2 частини першої статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності закрито кримінальне провадження, відомості про яке внесені 26 листопада 2012 року до ЄРДР за № 12012220140000259 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України (т.1 а.с.13-16).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 617/1798/13-к ухвалу Київського районного суду міста Полтави від 16 травня 2023 року щодо ОСОБА_3 змінено, судові витрати віднесено на рахунок держави, в іншій частині ухвалу залишено без змін (т.1 а.с.141-142).

Судом першої інстанції досліджено хронологічну довідку руху кримінального провадження, в якій відображені слідчі та процесуальні дії у кримінальному провадженні (т.2 а.с.31-33).

Прокурор прокуратури Харківської області чотири рази подавав до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова клопотання про перенесення судових засідань у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 на іншу дату (т.1 а.с.221, 223, 224, 225).

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 чотири рази подавав до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова клопотання про перенесення судових засідань у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 на іншу дату (т.1 а.с.221-223).

З наданих представником позивачки документів судами встановлено, що позивачка, крім вищевказаних звернень, зверталася також до Президента України, Уповноваженого Верховної Ради з прав людини, Антикорупційної служби України, Національного антикорупційного бюро, голови Орджонікідзевського районного суду міста Харкова зі скаргами щодо досудового розслідування та судового провадження у кримінальній справі за фактом ДТП (т.1 а.с.33-39, 47).

У заяві свідка, наданій представником відповідача на виконання ухвали суду від 14 березня 2024 року, зазначено, що:
1) у вказаному кримінальному провадженні 25 червня 2013 року повідомлено про підозру ОСОБА_3 за частиною другою статті 286 КК України та у подальшому скеровано обвинувальний акт до суду. Після чого двічі повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри:
- 11 вересня 2014 року повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у зв`язку із поверненням обвинувального акта прокурору, так як невірно зазначено місяць народження обвинуваченого, що і стало підставою для зміни підозри;
- 28 травня 2013 року повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у зв`язку із поверненням обвинувального акту прокурору, так як, на думку суду, невірно визначено коло потерпілих у кримінальному провадженні і не зрозуміло, яку саме шкоду отримав потерпілий ОСОБА_4 ;
2) у вказаному кримінальному провадженні складено чотири обвинувальні акти, які скеровувались до суду. Усі обвинувальні акти складено на стадії досудового розслідування та їх кількість обумовлена винесенням судами ухвал про повернення обвинувального акту прокурору з різних підстав:
- 01 липня 2013 року складено та затверджено обвинувальний акт, який у подальшому скеровано до Вовчанського районного суду Харківської області;
- 13 вересня 2013 року складено та затверджено обвинувальний акт, який у подальшому скеровано до Вовчанського районного суду Харківської області (змінено паспортні дані обвинуваченого, про що зазначалось вище);
- 29 травня 2014 року складено та затверджено обвинувальний акт, який у подальшому скеровано до Вовчанського районного суду Харківської області (додано відомості щодо шкоди, завданої потерпілому ОСОБА_4 , виконано вимоги статті 290 КПК України щодо надання доступу потерпілим/цивільному відповідачеві до матеріалів досудового розслідування, виправленні помилки в реєстрі матеріалів досудового розслідування, додано оригінали позовних скарг з додатками);
- 15 листопада 2017 року складено та затверджено обвинувальний акт, який у подальшому скеровано до Орджонікідзевського районного суду міста Харкова (зазначено відомості щодо матері загиблого ОСОБА_2 - ОСОБА_1 ) (т.2 а.с.21-23).

ОСОБА_1 звернулася до ЄСПЛ із заявою про захист своїх прав та порушених законних інтересів (т.1 а.с.145-151).

10 жовтня 2024 року ЄСПЛ ухвалив остаточне рішення у справі «Михайлик та інші проти України». У вказаному рішенні ЄСПЛ об`єднав заяви низки осіб та досліджував обставини з точки зору зобов`язання держави провести ефективні розслідування відповідно до процесуального аспекту у межах статті 2 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що розслідування характеризувалось різним недоліками, які підірвали здатність слідчих органів встановлювати обставини, пов`язані із смертю найближчих родичів заявників, або нещасні випадки, які загрожували життю заявників або їх найближчих родичів, і хто несе за це відповідальність.

В контексті заяви ОСОБА_1 , яка є позивачкою в даній цивільній справі, ЄСПЛ зазначив, що 01 травня 2012 року син заявниці отримав важкі травми в ДТП, в результаті чого він став інвалідом другого ступеня. 10 травня 2012 року у зв`язку з інцидентом порушено кримінальну справу. 05 лютого 2013 водієві одного з транспортних засобів, які брали участь у ДТП, було вручене повідомлення про підозру у порушенні ПДР при керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. 13 вересня 2013 року ОСОБА_6 було пред`явлено офіційне обвинувачення, i обвинувальний акт був направлений до суду першої інстанції. 23 січня 2014 року син заявниці помер, імовірно, через травми, отримані в результаті нещасного випадку. У наступні роки обвинувальний акт неодноразово повертався прокурору, оскільки суд першої інстанції вказував на численні процесуальні недоліки, наприклад: 28 листопада 2013 року суд встановив, що обвинувальний акт не містив чіткого висновку про ступінь тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, та була відсутня інформація про те, що сторони вивчили матеріали справи; 17 листопада 2016 року суд дійшов висновку, що прокурор не зміг надати чіткого опису подій у справі та порушив процедуру розгляду справи, розголошення документів суду, яке могло вплинути на справедливість судового розгляду; 19 червня 2017 року суд встановив, що прокурор не надав належним чином інформацію про потерпілого та його представника (заявника). Тим часом, 31 березня 2015 року суд першої інстанції призначив додаткову судово-медичну експертизу. B результаті суд першої інстанції приступив до розгляду справи тільки в жовтні 2018 року. Згодом справу також було розглянуто повторно у зв`язку з відведенням суддів і закінченням терміну їх повноважень. Зрештою, 16 травня 2023 року суд першої інстанції припинив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строку давності та звільнив ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності. Апеляційний суд залишив це рішення в силі, змінивши лише частину, що стосується судових витрат. 

У зв`язку з наведеним ЄСПЛ присудив ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди в розмірі 6 000 євро (т.2 а.с.96-112).

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга Харківської обласної прокуратури підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. 

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20).

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Наявність або відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою розумного строку розгляду справи, а також розмір такого відшкодування суд мав би оцінювати з урахуванням критеріїв, вироблених у практиці ЄСПЛ, серед яких: юридична та фактична складність справи; поведінка сторін, а також інших учасників судового процесу; поведінка держави, її органів; важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість (див. mutatis mutandis рішення від 29 вересня 2011 року у справі «Скороход проти України» (Skorokhod v. Ukraine, заява № 47305/06, § 13), від 02 серпня 2010 року у справі «Федіна проти України» (Fedina v. Ukraine, заява № 17185/02, § 78), від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» (Pilipey v. Ukraine, заява № 9025/03, § 29), від 11 грудня 2008 року у справі «Лошенко проти України» (Loshenko v. Ukraine, заява № 11447/04, § 36), від 13 листопада 2008 року у справі «Кушнаренко проти України» (Kushnarenko v. Ukraine, заява № 18010/04, § 19), від 21 грудня 2006 року у справі «Мороз та інші проти України» (Moroz and Others v. Ukrainе, заява № 36545/02, § 55), від 10 серпня 2006 року у справі «Кухарчук проти України» (Kukharchuk v. Ukrainе, заява № 10437/02, § 33), від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України» (Smirnova v. Ukraine, заява № 36655/02, § 66) та інші).

Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи ЄСПЛ (до прикладу, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. Frаnсе), заява № 30979/96) виробив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмета розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Таким чином, розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених вище критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19).

Аналіз практики ЄСПЛ щодо тлумачення терміну «розумний строк» свідчить, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродньо встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті статті 6 Конвенції нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків у національних системах права. Право ЄСПЛ є «автономним», і його тлумачення Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

У пункті 1.6 Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 рік) з урахуванням статті 6 Конвенції, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом», зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ у межах розумного періоду часу.

Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи, то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядатиме справу про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, має бути обмеженою та враховувати неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи.

У справі, яка переглядається, завдання моральної шкоди позивачка пов`язує з бездіяльністю службових осіб прокуратури, яка призвела до неефективності та надмірної тривалості проведення досудового розслідування кримінального провадження, наслідком чого стало закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених статтею 49 КК України.

Разом з цим, з рішення ЄСПЛ у справі «Михайлик та інші проти України» від 10 жовтня 2024 року вбачається, що заявники скаржились до ЄСПЛ за пунктом 1 статті 2 Конвенції, на непроведення ефективних розслідувань замаху на умисне вбивство, тілесних ушкоджень чи смерті внаслідок ДТП, які становили загрозу життю, до яких не були причетні представники держави.

Згідно з розділом 3 додатку «Перелік заяв зі скаргами за пунктом 1 статті 2 Конвенції (непроведення ефективного розслідування смерті чи дорожньо-транспортних пригод, які становили загрозу життю, до яких не були причетні представники держави)», предметом розгляду ЄСПЛ у вказаній справі була, в тому числі, заява ОСОБА_1 від 22 вересня 2021 року № 48418/21.

В графі «Події, що передували справі, та провадження на національному рівні» вказаного розділу 3 додатку до рішення ЄСПЛ зазначено, що 01 травня 2012 року син заявниці отримав тяжкі тілесні ушкодження внаслідок ДТП, що призвело до встановлення інвалідності другої групи. 10 травня 2012 року за фактом події було порушено кримінальну справу. 05 лютого 2013 року ОСОБА_3, водію одного з транспортних засобів, що були учасниками ДТП, було повідомлено підозру у порушенні правил безпеки дорожнього руху у стані алкогольного сп`яніння. 13 вересня 2013 року ОСОБА_6 було офіційно пред`явлено обвинувачення, а обвинувальний акт - направлено до суду першої інстанції. 23 січня 2014 року син заявниці помер, як стверджується, внаслідок тілесних ушкоджень, пов`язаних з ДТП. У наступні роки обвинувальний акт неодноразово повертався прокурору, оскільки суд першої інстанції вказував на численні процесуальні недоліки, наприклад: 28 листопада 2013 року суд встановив, що обвинувальний акт не містив чіткого висновку щодо ступеня тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, а також інформації щодо ознайомлення сторін з матеріалами справи; 17 листопада 2016 року суд встановив, що прокурор не надав чіткого опису подій у справі та порушив порядок надання документів суду, що могло вплинути на справедливість судового розгляду; 19 червня 2017 року суд встановив, що прокурор належним чином не заповнив відомості про потерпілого та його представника (заявницю). Тим часом 31 березня 2015 року суд першої інстанції призначив додаткову судово-медичну експертизу. У результаті суд першої інстанції розпочав розгляд справи лише у жовтні 2018 року. Після цього справу декілька разів перерозподіляли у зв`язку з відводом суддів і закінченням строку їхніх повноважень. Зрештою, 16 травня 2023 року суд першої інстанції закрив кримінальне провадження у зв`язку із закінченням строків давності та звільнив ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності. Апеляційний суд залишив ухвалу без змін, внісши зміни лише до частини щодо судових та інших витрат.

ЄСПЛ встановив, що розслідування характеризувалися різними недоліками, які підірвали здатність органів досудового розслідування встановити обставини замаху на вбивство, смерті родичів заявників чи обставини дорожньо-транспортних пригод, які становили загрозу життю, а також відповідальних осіб, якщо такі були. 

Посилаючись на свою попередню практику у справах проти України, ЄСПЛ дійшов висновку, що проведені у цих справах розслідування не відповідали критерію ефективності та констатував порушення процесуального аспекту статті 2 Конвенції.

З цих підстав рішенням ЄСПЛ у справі «Михайлик та інші проти України» від 10 жовтня 2024 року присуджено виплату державою-відповідачем на користь  ОСОБА_1 в якості відшкодування моральної шкоди компенсацію в сумі 6 000 євро.

Отже, у справі, яка переглядається, судом першої інстанцій правильно встановлено, що рішенням ЄСПЛ у справі «Михайлик та інші проти України» від 10 жовтня 2024 року вже стягнуто моральну шкоду на користь  ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у зв`язку з непроведенням ефективного розслідування смерті чи ДТП. Оскільки в цій справі позивачка посилалася на ті самі обставини, які стосуються неефективності та надмірної тривалості розслідування кримінального провадження, то місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Слід зауважити, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частина п`ята статті 23 ЦК України). Тобто, у разі реалізації свого законного права на відшкодування моральної шкоди один раз, позивач не має права повторно вимагати такої компенсації за те ж діяння (у цьому випадку за неефективне та надмірно тривале розслідування кримінального провадження), за винятком, якщо багаторазове відшкодування не передбачене договором або законом.

В постанові Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 461/5877/22, на яку послався заявник в касаційній скарзі, зазначено, що чинним законодавством не передбачене багаторазове відшкодування моральної шкоди за одним і тим самим фактом порушення прав (висновки в постановах Верховного Суду від 05 березня 2024 року в справі № 686/23937/23, від 13 листопада 2023 року в справі № 686/13017/22, від 18 серпня 2023 року в справі № 686/10621/22, від 13 липня 2023 року в справі № 686/13391/22, від 22 листопада 2022 року в справі № 686/28957/21-ц, від 07 вересня 2022 року в справі № 686/19070/21).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Натомість, безпідставно не застосувавши до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, викладені у вищезгаданих постановах, суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про часткове задоволення позову.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи викладене, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України, із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Харківської обласної прокуратури задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2025 року скасувати, а рішення Московського районного суду міста Харкова від 24 січня 2025 рокузалишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович