Справа № 462/6356/24 Головуючий у 1 інстанції: Кушнір Б.Б. 
Провадження № 22-ц/811/3683/25 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
22 травня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
головуючої: Н.П. Крайник 
суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри
при секретарі: І.І. Попенко
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 29 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді, -  

в с т а н о в и в: 

15.04.2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України, в якому просив визнати дії судді Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. протиправними, антиконституційними, вчиненими з порушенням присяги судді; стягнути грошові кошти в розмірі 130 000 гривень за рахунок коштів Державного бюджету України в якості морального відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої суддею Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. під час невиконання нею посадових обов`язків судді; зобов`язати Державну Казначейську службу України відшкодувати збитки державного бюджету за рахунок судді Залізничного районного суду м. Львова Мруць Ірини Степанівни.
В обґрунтування позову покликався на те, що у провадженні судді Залізничного районного суду м.Львова Мруць І.С. перебуває цивільна справа №184/657/23 за його позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Його представниками у справі №184/657/23 на підставі нотаріально посвідченої довіреності НОМЕР_1 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . У ході розгляду зазначеної справи суддя Мруць І.С. умисно затягувала розгляд такої, постановляла судові рішення, які в подальшому були скасовані в апеляційному порядку, відтак, на його думку, використовуючи свої повноваження та владу не на користь людині і громадянину, перешкоджала у доступі до правосуддя з підстав, не передбачених законом.
Так, на його переконання, через умисні перешкоди у доступі до правосуддя, штучно створені суддею Залізничного районного суду м.Львова Мруць І.С., було порушено ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та ст.ст. 21, 22, 55, 64 Конституції України, якими передбачено право на справедливий суд та право на ефективний засіб правового захисту.
Крім того зазначав, що суддя Мруць І.С. умисно, порушуючи його конституційні права, гарантовані Конституцією України та міжнародним законодавством, не допускала до участі у справі його представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які діють від його імені на підставі нотаріально посвідченої довіреності.
Також зазначав, що 25.06.2024 року його представником ОСОБА_3 до Залізничного районного суду м.Львова було подано заяву про відвід судді Мруць І.С. від розгляду справи №184/657/23, яка, на його думку, не була розглянута судом у визначеному законом порядку у зв`язку з недопуском до участі в судовому засіданні його представника ОСОБА_3 . При цьому, суддя Мруць І.С. продовжила розгляд справи №184/657/23, відверто демонструючи суддівське свавілля, підриваючи авторитет судової гілки влади. При цьому, антиконституційна діяльність судді Мруць І.С. щодо умисного порушення нею прав і свобод людини і громадянина є систематичною.
Зазначав, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. З огляду на психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди. Оцінка рівня моральної шкоди залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача. 
Враховуючи наведене, його негативні емоції, отримані внаслідок тривалого умисного нерозгляду його звернення перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з діями відповідача, а отже, завдають йому моральної шкоди. Таким чином, він як людина з особливими потребами вважав, що Держава Україна в особі судді Залізничного районного суду м.Львова Мруць І.С. своїми протиправними, незаконними діями спричинила йому шкоду у розмірі 130 000 гривень та повинна її відшкодувати. Просив позов задоволити.
Ухвалою Франківського районного суду міста Львова від 25 листопада 2024 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 06 березня 2025 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання дій судді Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. протиправними, антиконституційними, порушенням присяги судді.
Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями судді, відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
У апеляційній скарзі апелянт зазначив, що розглядаючи даний спір, суд порушив вимоги процесуального закону, не допустивши до участі у справі його представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які діють від його імені на підставі нотаріально посвідченої довіреності, чим позбавив його можливості розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, у ході розгляду даної справи (№ 462/6356/24) судом було здійснено втручання у зміст його позовних вимог, їх спотворення, внаслідок чого в оскаржуваному рішенні суд вийшов за межі позовних вимог. Крім того зазначив, що судові засідання у справі №380/6356/24 відбувалися з брутальним порушенням прав людини і громадянина, з його дискримінацією як людини з особливими потребами, особи з інвалідністю 2 групи, ігноруванням Конституції України під час військового стану, що, на його думку, можна вважати підривною діяльністю, оскільки надає підстави звернутись до міжнародних установ з клопотанням про припинення фінансування судової системи у зв`язку з її антинародною діяльністю, порушенням прав людини, дискримінацією людини з особливими потребами, відсутністю судової реформи, яка не відбулася.
Під час розгляду справи судді Франківського районного суду м.Львова Кушнір Б.Б. ним було заявлено обґрунтований, вмотивований відвід, який не було задоволено, хоча були наявні підстави, передбачені процесуальним законом, для відводу судді від розгляду даної справи. Відтак вважає, що оскаржуване рішення у справі №462/6356/25 ухвалено суддею без належних у неї повноважень. При цьому, суддею проігноровано судову практику Європейського Суду з прав людини як джерело права та конституційні права людини і громадянина, гарантовані Конституцією України. Зазначив, що відповідач у справі - Залізничний районний суд м.Львова не надав відзиву та жодних заперечень на пред`явлений ним позов, що свідчить про згоду відповідача з його позовними вимогами. 
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задоволити. 
У засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів. 
Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди (ст. 16 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зазначено, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. 
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17 зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
При цьому, оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.
Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.
Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунені лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.
Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).
Встановлено, що 31 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів (справа №184/657/23).
Розпорядженням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області матеріали цивільної справи передано до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області на підставі ч.2 ст.31 ЦПК України.
10 травня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області заяву про передачу справи до Залізничного районного суду м.Львова за місцем проживання позивача, посилаючись на те, що Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області знаходиться в зоні бойових дій, у зв`язку з чим розгляд справи цим судом є неможливим.
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 передано до Залізничного районного суду м.Львова.
Ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 16 серпня 2023 року зазначену справу передано на розгляд до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.
Постановою Львівського апеляційного суду від 07 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 16 серпня 2023 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до Залізничного районного суду м. Львова.
Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. від 23 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова Мруць І.С. від 08 травня 2024 року задоволено клопотання сторони позивача та постановлено здійснювати розгляд зазначеної справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі, яке вирішено проводити в режимі відеоконференції.
02 липня 2024 року ухвалою, постановленою судом не виходячи до нарадчої кімнати, занесеної до журналу судового засідання, суд залишив заяву ОСОБА_3 про відвід судді Мруць І.С. від 26.06.2024 без розгляду.
Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок прийняття суддею Залізничного районного суду м.Львова Мруць І.С. процесуальних документів та вчинення нею незаконних процесуальних дій під час розгляду справи №184/657/23 за його позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, йому спричинено моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 130 000 грн.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів неправомірності дій судді поза межами розгляду справи №184/657/23 та не довів наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю судді та спричиненою йому шкодою, а також не зазначив, в чому саме полягає заподіяна шкода та не обґрунтував розмір такої. Доводи позовної заяви ОСОБА_1 про те, що дії та рішення судді у справі №184/657/23 позбавили його права на ефективний спосіб захисту та доступу до правосуддя, суд вважав безпідставними та такими, що не можуть бути предметом та підставою судового розгляду у даній цивільній справі, оскільки законність процесуальних рішень, дій та/чи бездіяльності суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність суду.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи, в яких відсутні належні докази на підтвердження обгрунтованості пред`явлених ОСОБА_1 позовних вимог. 
При цьому, сам факт незгоди з процесуальними рішеннями судді в ході розгляду справи №184/657/23 не свідчить про незаконність дій суду та наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. 
Доводи апеляційної скарги щодо наявності обов`язкової підстави для скасування оскаржуваного судового рішення у зв»»язку з ухваленням такого суддею, якому було заявлено відвід, не підлягають врахуванню, оскільки обґрунтованих підстав для відводу складу суду у даній справі колегією суддів не встановлено. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. 
Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст постанови складено - 22 травня 2026 року.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
у х в а л и в: 

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Франківського районного суду міста Львова від 29 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Повний текст постанови складено 22 травня 2026 року.

Головуючий:    Н.П. Крайник 

Судді:     Я.А. Левик

М.М. Шандра