Справа № 522/20866/25-Е
Провадження №2/522/3891/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
31 березня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючої судді Шенцевої О.П.,
при секретарі Сафтюк-Панько Б.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про звільнення нерухомого майна з-під арешту, -
ВСТАНОВИВ:
До Приморського районного суду м. Одеси через підсистему «Електронний суд» надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про звільнення з-під арешту нерухомого майна, а саме: квартири під номером АДРЕСА_1 , накладеного ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/6826/13-ц від 29.04.2013.
Позовна заява обґрунтована тим, що 12.10.2011 року було укладено іпотечний договір в забезпечення виконання основного зобов`язання, за яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з неможливістю виконання умов за кредитним договором відповідачем, позивач змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно. Однак, через наявність арешту на нерухоме майно та заборони його відчуження, стягнення іпотечного майна неможливе. 
За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Шенцевій О.П.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2025 року цивільну справу залишено без руху.
02 грудня 2025 року представником позивача подано заяву про проведення судового засідання без участі представника позивача, позовні вимоги підтримав. Проти прийняття заочного рішення не заперечувала.
Відповідач у судові засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про розгляд справи у відсутність до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позов не подав.
Згідно до п.п. 6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. 
Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. 
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали цивільної справи, додані до неї з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності та кожен окремо, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 12 жовтня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (Кредитор) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено договір кредиту № 670МІ11111012001 на придбання житла на вторинному ринку, за яким Кредитор надав Позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 208800,00 гривень.
12 жовтня 2011 року в якості забезпечення виконання зобов`язань між ПАТ «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір. За умовами договору Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69,2 кв.м. та житловою площею 49,4 кв.м. 
Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право іпотеки та обтяження у виді арешту та заборони відчуження на вказаний об`єкт зареєстровані за відповідачем.
Судом також встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2013 року по справі № 522/6826/13-ц задоволено частково клопотання позивача ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Накладено арешт майно, що належить відповідачеві, а саме: на 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності.
Таким чином, позивач позбавлений можливості розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно, в зв`язку з чим, звернувся з даним позовом до суду.
Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1, 2 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Згідно з положеннями статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ і майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно статті 41 Конституції України передбачено непорушність права приватної власності. Непорушність права власності полягає в його недоторканості, а в водночас і в недоторканості самого майна власності. Всі особи мають утримуватися від безпідставного заволодіння майном власника та завдання йому шкоди.
Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід?ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об?єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами. Отже, накладення арешту на об?єкт права власності є позбавленням його власника можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.
Відповідно п.2. статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили;
Системний аналіз зазначених положень законів дає підстави для висновку, що безпосереднє зняття арешту з майна здійснюється за судовим рішення щодо припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили.
Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч.1 ст.19 ЦК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.
Продовження арешту майна, призводить до порушення прав і законних інтересів власника майна, що суперечить положенням ст. 41 Конституції України.
У справі Європейський суд з прав людини "Белеш та інші проти Чеської Республіки" вказав, що право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 § 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав та обов?язків.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. 
Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю перешкод у реалізації позивачем свого пріоритетного речового права на предмет іпотеки через наявність арештів, накладених у межах спорів третіх осіб. Ключовим питанням спору є визначення пріоритету між правом іпотекодержателя, зареєстрованим у 2011 році, та судовим арештом, накладеним у 2013 році. Суд кваліфікує ці правовідносини як захист речового права на чуже майно шляхом пред`явлення негаторного позову (actio in rem).
Вирішуючи спір та надаючи правову кваліфікацію правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить із наступного нормативно-правового обґрунтування.
Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України , кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.
Суд зазначає, що правовідносини сторін регулюються спеціальними нормами законодавства про іпотеку та загальними нормами щодо захисту речових прав.
Згідно зі ст. 572 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.
Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.
Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено право іпотекодержателя вимагати від будь-якої третьої особи припинення дій, що загрожують збереженню предмета іпотеки або створюють перешкоди для реалізації іпотекодержателем його прав.
Суд акцентує увагу, що іпотека за своєю правовою природою є обтяженням права власності та речовим правом на чуже майно. Згідно зі ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України (захист права власності).
Статтею 391 ЦК України закріплено право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (негаторний позов).
Застосовуючи вказані норми матеріального права, суд враховує наступні правові позиції Верховного Суду:
1.Щодо природи вимог (actio in rem): У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 902/388/18 зазначено, що:
«Вимоги іпотекодержателя щодо предмета іпотеки розглядаються як «позов до речі» (actio in rem). Іпотекодержатель наділений повноваженнями на захист свого речового права шляхом подання негаторного позову до будь-якої особи, яка створює перешкоди у реалізації прав за іпотекою. Наявність арешту, зареєстрованого пізніше за іпотеку, є юридичною перешкодою, що блокує реалізацію переважного права кредитора».
2.Щодо права особи, яка не є власником, на звільнення майна з-під арешту: Верховний Суд у постанові від 06.05.2024 у справі № 725/3352/23 підтвердив:
«Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений не лише власником, а й особою, яка володіє майном на іншій законній підставі, зокрема на підставі речового права на чуже майно. Іпотека є саме таким правом, що підлягає захисту від втручання третіх осіб».
3.Щодо визначення належних відповідачів: У постановах Великої Палати ВС від 05.05.2020 № 554/8004/16-ц та від 26.11.2019 № 905/386/18 закріплено висновок:
«Відповідачами у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Визначення кола відповідачів є обов`язком суду, а незалучення осіб, в інтересах яких накладено арешт, є підставою для відмови у задоволенні позову або скасування рішення».
4.Щодо незастосування позовної давності до негаторного позову: Відповідно до висновку Великої Палати ВС у справі № 653/1096/16-ц від 04.07.2018:
«На негаторний позов позовна давність не поширюється. Оскільки перебування майна під арештом у реєстрах є триваючим правопорушенням, воно створює перешкоди щомиті, а отже, право на захист існує протягом усього часу тривання такого порушення».
5.Щодо пріоритету змісту над формальними процедурами (антиформалізм): Згідно з додатковою ухвалою Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 757/64192/19:
«Принцип змагальності та ознайомлення сторони з позицією опонента має пріоритет над формальним дотриманням поштових процедур. Якщо адресат фактично отримав документ або подав на нього відзив, відсутність доказів вкладення не є підставою для обмеження процесуальних прав».
Розглянувши аргументи, наведені представником позивача в обґрунтування позову, суд вважає їх обґрунтованими та такими, що повністю узгоджуються з нормами матеріального права та актуальною судовою практикою Верховного Суду з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель має пріоритет перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Оскільки арешт, накладений Приморським районним судом м. Одеси в інтересах відповідача, зареєстровано лише у 2013 році, банк має безумовне переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок цього майна.
Суд також вважає цілком обґрунтованою правову кваліфікацію вимог позивача як негаторного позову (actio in rem). Стаття 396 ЦК України прямо поширює правила захисту права власності на осіб, які мають речове право на чуже майно. Будучи іпотекодержателем, банк володіє обмеженим речовим правом, яке дає можливість вимагати усунення будь-яких перешкод у його реалізації. Наявність у реєстрах записів про арешти, накладені в межах спорів третіх осіб, є саме такою юридичною перешкодою, що блокує можливість Банку як кредитора ініціювати процедуру відчуження майна для погашення заборгованості. Вказана позиція повністю корелюється з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/388/18 (постанова від 03.12.2025).
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, негаторний позов може бути пред`явлений упродовж усього часу, поки триває порушення права. Оскільки перебування майна під арештом є триваючим правопорушенням, яке щомиті обмежує права іпотекодержателя, трирічний строк позовної давності (на якому наполягав відповідач 1) у даному спорі не застосовується.
Суд враховує, що АТ «Сенс Банк» не є стороною виконавчого провадження № 522/6826/13-ц, у межах яких накладено арешт та заборону, він позбавлений права на оскарження дій виконавця в порядку процесуального контролю (ст. 447 ЦПК України). У такому разі, згідно з практикою Верховного Суду, єдиним належним способом захисту прав особи, яка не є стороною виконавчого провадження, але чиї права на майно порушені арештом, є саме позов про звільнення майна з-під арешту.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача є послідовними, ґрунтуються на документальних доказах (кредитний договір, іпотечний договір, витяги з реєстрів) та повністю відповідають принципам захисту речових прав, закріпленим у цивільному законодавстві та судовій практиці найвищої інстанції.
Згідно з статтею 396 ЦК України, правила про захист права власності, зокрема й право на усунення перешкод у здійсненні права (негаторний позов), поширюються на осіб, які мають речове право на чуже майно. Оскільки іпотека за своєю правовою природою є обтяженням та речовим правом на нерухоме майно, Банк як іпотекодержатель наділений повноваженнями на захист свого титулу нарівні з власником. Це підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/388/18, де наголошено на праві іпотекодержателя пред`являти позов про звільнення майна з-під арешту (actio in rem) для усунення перешкод у реалізації переважного права на задоволення вимог.
Предметом доказування у справі про звільнення майна з-під арешту за позовом іпотекодержателя є наявність чинного речового права (іпотеки) та наявність перешкод (арештів), що заважають його реалізації. Факт реєстрації іпотеки в державному реєстрі з 2011 року є доказом її чинності до моменту припинення у встановленому законом порядку. Питання розміру заборгованості та наявності рішення про її стягнення є предметом окремих позовних проваджень і не впливає на обов`язок суду усунути незаконні перешкоди у вигляді арештів, накладених значно пізніше за виникнення іпотеки.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, на негаторний позов позовна давність не поширюється. Суд виходить з того, що перебування майна під арештом у державних реєстрах є триваючим правопорушенням, яке обмежує права іпотекодержателя щомиті. Допоки обтяження існує в реєстрі, право на звернення до суду з вимогою про його скасування не обмежене строками, оскільки щоразу виникає новий факт порушення права.
Керуючись принципом антиформалізму, закріпленим у додатковій ухвалі Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 757/64192/19, суд зазначає, що ТОВ ВП «Спецбуд» скористався своїм правом на захист, подав ґрунтовний відзив, а отже, був повністю обізнаний з позицією позивача. Відсутність формальних доказів вкладення не є підставою для відмови у захисті порушеного права Банку, якщо право відповідача на змагальність було фактично забезпечене.
За результатами всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оцінивши доводи сторін у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до підсумкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.
В основі вирішення даного спору лежить правовий конфлікт між законним речовим правом іпотекодержателя, зареєстрованим у встановленому законом порядку, та судовими обтяженнями (арештами), накладеними в межах зобов`язальних спорів третіх осіб. Вирішуючи цей конфлікт, суд керується принципом пріоритетності раніше зареєстрованого права та обов`язком держави забезпечити ефективний захист законних інтересів кредитора.
Щодо правової природи та ефективності обраного способу захисту: суд кваліфікує заявлені вимоги як негаторний позов (actio in rem), що спрямований на захист титульного володільця речового права від перешкод, які створюються третіми особами. Суд констатує, що іпотека за своєю суттю є обтяженням права власності, яке слідує за річчю та наділяє іпотекодержателя правом на захист свого титулу нарівні з власником (ст. 396 ЦК України). Наявність у Державному реєстрі записів про арешти майна, накладені через десять років після виникнення іпотеки, створює юридичну неможливість для Банку реалізувати процедуру звернення стягнення. Оскільки позивач не є стороною виконавчих проваджень, у межах яких накладено арешти, позов про звільнення майна з-під арешту є єдиним належним та ефективним способом відновлення порушеного права, що повністю узгоджується з практикою Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у справі № 902/388/18).
Щодо ієрархії обтяжень та часового пріоритету: Фундаментальним для даної справи є встановлений факт реєстрації іпотеки Банку 12.10.2011 року. Згідно з приписами ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», право іпотекодержателя має безумовний пріоритет над будь-якими вимогами третіх осіб, що зареєстровані пізніше. Арешти, накладені Приморським районним судом м. Одеси у 2013 році, за своєю правовою вагою не можуть нівелювати або обмежувати раніше зареєстроване речове право іпотеки. Будь-яке інше тлумачення норм права призвело б до порушення принципу правової визначеності та дозволяло б боржникам штучно уникати виконання зобов`язань перед заставними кредиторами шляхом створення нових обтяжень.
Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За таких обставин, враховуючи те, що матеріли виконавчих проваджень завершені та знищені, в нотаріальному архіві відомості про скасування арешту відсутні, а також враховуючи неможливість для позивача в інший спосіб скасувати арешти та захистити своє порушене право власності, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття арештів.
Крім того, питання про розподіл судових витрат, вирішується відповідно до вимогам статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 15, 16 ЦК України та ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76, 80, 81, 89, 258, 259, 263-265, 273, 279, 280-283, 354, 355 ЦПК України суд, - 
У Х В А Л И В :
Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про звільнення нерухомого майна з-під арешту - задовольнити.
Звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 69,2 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м., належну ОСОБА_1 , що накладений ухвалою суду Приморського районного суду м. Одеси від 29.04.2013 року, справа: 522/6826/13-Ц та заборони на його відчуження.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складений 12.05.2026 року.

Суддя: