ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23544/21 Головуючий у 1 інстанції: Батрак І.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Аліменка В.О.
Безименної Н.В.
За участю секретаря Данилюк Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Військової частини НОМЕР_1 , Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України), Військової частини НОМЕР_1 , Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просив:
- визнати бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України щодо невизначення порядку виплати та розмірів винагороди за створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі у заходах із забезпеченням національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 (зі змінами в тому числі внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2020 №741 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18) військовослужбовцям Державної прикордонної служби України протиправною;
- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України визначити порядок виплати та розміри винагороди за створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі в заходах з забезпеченням національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 (зі змінами в тому числі внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2020 №741 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18) військовослужбовцям Державної прикордонної служби України;
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 винагороди за створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі в заходах із забезпеченням національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 (зі змінами в тому числі внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2020 №741 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18) у 2020-2021 роках;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі в заходах із забезпеченням національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 (зі змінами в тому числі внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2020 №741 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18) у 2020-2021 роках після визначення порядку виплати та розмірів винагороди за створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі в заходах із забезпеченням національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 (зі змінами в тому числі внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2020 №741 «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 №18) військовослужбовцям Державної прикордонної служби України Міністерством внутрішніх справ.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зокрема, апелянт вказує, що після врахування зауважень та пропозицій Міністерства внутрішніх справ України Адміністрація Державної прикордонної служби України листом від 22 грудня 2021 року № 116-39251/0/6-21-Вих повторно внесла на розгляд МВС України проект наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Порядку виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України за час участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду». Разом з тим, апелянт стверджує, що Міністерство внутрішніх справ України вчинило протиправну бездіяльність, оскільки, протягом шести місяців не видало наказ про затвердження порядку та розмірів винагороди, незважаючи на доопрацьований проект і вимоги законодавства. Лише через сім місяців МВС повернуло проект на доопрацювання, пославшись на воєнний стан, що, на переконання апелянта, фактично свідчить про відмову у його прийнятті.
07 січня 2026 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Міністерства внутрішніх справ України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
19 січня 2026 року до суду апеляційної інстанції від відповідача - Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
Також, 20 січня 2026 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Адміністрації Державної прикордонної служби України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.
До Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду засобами відеоконференцзв`язку системи «Електронний суд».
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.
Також, до Шостого апеляційного адміністративного суду від Військової частини НОМЕР_1 надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду засобами відеоконференцзв`язку системи «Електронний суд».
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 березня 2026 року заяву Військової частини НОМЕР_1 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено.
Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, в період з 24.07.2002 по 17.06.2021 ОСОБА_1 проходив військову службу в Прикордонних військах, Державній прикордонній службі України на різних посадах підрозділів та органів охорони державного кордону та Маріупольському загоні морської охорони, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить витяг з послужного списку капітану 2 рангу ОСОБА_1 (П-004943) та не заперечується відповідачами.
Відповідно до довідки Військової частини НОМЕР_1 від 16.06.2021 №270/1, в періоди з 30.04.2018 по 16.10.2018 та з 31.10.2019 по 17.06.2021 ОСОБА_1 приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 (дублікат), виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 16 грудня 2019 року.
Наказом начальника Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Держприкордонслужби від 17.05.2021 №93-ОС «Про особовий склад» ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу у запас Збройних Сил України.
Наказом командира НОМЕР_3 загону морської охорони Регіонального управління Морської охорони Адміністрації Держприкордонслужби України від 17.06.2021 №194-00 «Про особовий склад» ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.
26 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою про нарахування та виплату йому винагороди за створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, передбаченою постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 (зі змінами, в тому числі змінами внесеними Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2020 №741 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 p. № 18») за 2020-2021 роки.
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 29.07.2021 №14/С-33/1812 повідомлено ОСОБА_1 про відсутність підстав для виплати йому вищевказаної винагороди, оскільки, станом на 27.08.2021 відсутня інформація про видання нормативно-правових актів керівника відповідних органів щодо визначення порядку та розмірів виплати винагороди військовослужбовцям Держприкордонслужби України.
Не погоджуючись із відмовою у нарахуванні та виплаті винагороди та бездіяльністю щодо визначення порядку і розмірів такої виплати, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).
Відповідно до частин 1-2 статті 9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною 4 статті 9 Закону №2011-ХІІ передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських» (зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2020 № 741 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 р. № 18») (далі - Постанова №18) установлено, що за час участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується винагорода в порядку, визначеному керівниками відповідних державних органів за:
безпосередню участь в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду, - в розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів та Міністерством економіки, у межах бюджетних призначень пропорційно часу участі в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду;
створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях - в розмірах, визначених керівниками відповідних державних органів за погодженням з Міністерством фінансів. {Пункт 1 в редакції Постанови КМ № 741 від 29.07.2020 - застосовується з 27 липня 2020 року.
На виконання Постанови №18, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18.03.2020 № 188 затверджена Інструкція про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, розвідувального органу Адміністрації Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, яка визначає порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України за безпосередню участь у воєнних конфліктах, заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (далі - заходи із забезпечення НБО) чи в антитерористичній операції (далі - АТО), інших заходах в умовах особливого періоду.
Водночас, вищевказана Інструкція №188 не містить порядку та розміру виплат винагороди військовослужбовцям ДПСУ за створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач стверджує про протиправність бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України щодо невизначення порядку виплати та розмірів винагороди за створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі у заходах із забезпеченням національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Донецькій та Луганській областях, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18 (зі змінами в тому числі внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.2020 №741 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 №18) військовослужбовцям Державної прикордонної служби України.
З даного приводу, слід зазначити наступне.
Так, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2020 № 741 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 20 січня 2016 р. № 18» передбачено, що Міністерству оборони, Головному управлінню розвідки Міністерства оборони, Державній спеціальній службі транспорту, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки, Національній гвардії, Адміністрації Державної прикордонної служби, Управлінню державної охорони, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Офісу Генерального прокурора, Державній кримінально-виконавчій службі, Державній службі з надзвичайних ситуацій, Службі судової охорони, Національному антикорупційному бюро та Національній поліції забезпечити реалізацію цієї постанови в межах видатків, передбачених у Державному бюджеті України на відповідний рік.
Згідно п. 1 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №533 (далі - Положення №533), Адміністрація Державної прикордонної служби України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.
Підпунктом 1 пункту 4 Положення №533 визначено, що адміністрація Держприкордонслужби відповідно до покладених на неї завдань: узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до компетенції Адміністрації Держприкордонслужби, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавчих актів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, нормативно-правових актів міністерств та в установленому порядку подає їх Міністрові внутрішніх справ.
У відповідності до підпункту 3 пункту 11 Положення №533, голова Держприкордонслужби вносить на розгляд Міністра внутрішніх справ проекти нормативно-правових актів МВС з питань, що належать до компетенції Адміністрації Держприкордонслужби.
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обов`язок щодо розробки проекту відповідного наказу МВС України для забезпечення виконання постанови Кабінету Міністрів України від 29.07.2020 № 741 лежить на Адміністрації Держприкордонслужби.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України 25.11.2016 № 1250, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 грудня 2016 р. за № 1682/29812, затверджено Порядок взаємодії Міністерства внутрішніх справ України з центральними органами виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України(далі - Порядок №1250), який визначає організаційні та процедурні питання взаємодії Міністерства внутрішніх справ України з Національною поліцією України, Державною міграційною службою України, Адміністрацією Державної прикордонної служби України, Державною службою України з надзвичайних ситуацій (далі - Служба), діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України (далі - Міністр), у процесі формування та реалізації державної політики у відповідних сферах.
Розділом VI вищевказаного Порядку врегульовано особливості розроблення проектів наказів МВС.
Згідно п. 1 розділу VI Порядку №1250, служба розробляє проекти наказів МВС за напрямами своєї діяльності відповідно до вимог законодавства та надсилає їх до МВС для опрацювання.
До проекту наказу МВС додаються аркуш погодження Служби, листи інших заінтересованих органів щодо попереднього опрацювання проекту наказу МВС (за наявності), пояснювальна записка, порівняльна таблиця (у разі внесення змін до наказу МВС).
Пунктами 2-3 розділу VI Порядку №1250 передбачено, що управління відповідно до компетенції опрацьовує проекти наказів МВС, розроблених Службою. До опрацювання таких проектів наказів МВС залучається Департамент юридичного забезпечення МВС, а в разі необхідності - інші заінтересовані структурні підрозділи апарату МВС, територіальні органи з надання сервісних послуг МВС, заклади, установи, підприємства, що належать до сфери управління МВС, Головне управління Національної гвардії України.
У разі виникнення розбіжностей у позиціях МВС та Служби до проекту наказу МВС ініціює перед Службою питання щодо вжиття вичерпних заходів для врегулювання розбіжностей (проведення узгоджувальних процедур, консультацій, нарад, робочих зустрічей тощо).
У разі якщо розбіжності не було врегульовано, позиція Міністра щодо проекту наказу, розробленого Службою, доводиться до її відома шляхом надсилання листа із зазначенням обґрунтованих зауважень та/або пропозицій у разі їх наявності. 
Відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку №1250, у разі відсутності зауважень керівник Управління відповідно до компетенції підписує проект нормативно-правового акта, затвердженого проектом розпорядчого документа, та в установленому порядку передає проект наказу МВС на підпис Міністру. Разом з проектом наказу МВС Управління відповідно до компетенції у взаємодії зі Службою, яка є його розробником, готує супровідні листи та інші документи, необхідні для державної реєстрації нормативно-правового акта відповідно до вимог Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 (із змінами) (далі - Положення).
Матеріали справи свідчать, що, у зв`язку з внесенням змін до Постанови №18 та на виконання Постанови №741, Адміністрацією Держприкордонслужби у жовтні 2020 року розпочато розробку проекту наказу МВС, в якому був передбачений порядок та розміри виплати військовослужбовцям ДПСУ винагороди за створення безпечних умов виконання бойових завдань та збереження життя і здоров`я під час участі в заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.
Адміністрація Держприкордонслужби листом від 23.04.2021 № 116-9676/0/6-21 внесла на розгляд МВС України проект наказу МВС України «Про затвердження Порядку виплати винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України за час участі у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, у воєнних конфліктах, інших заходах в умовах особливого періоду».
За результатами опрацювання проекту наказу фахівцями заінтересованих структурних підрозділів апарату МВС та проведених робочих нарад представникам Адміністрації Держприкордонслужби України, в робочому порядку, були надані ряд суттєвих зауважень та пропозицій до його змістового наповнення.
Так, після врахування зауважень та пропозицій МВС України Адміністрація Держприкордонслужби України листом від 22 грудня 2021 року № 116-39251/0/6-21-Вих повторно внесла на розгляд МВС України проект наказу.
Колегія суддів зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 дію абзацу третього пункту 1 Постанови №18 зупинено до припинення або скасування воєнного стану.
В подальшому, МВС України листом від 27 червня 2022 року № 16738/19/39-2022 повернуло Адміністрації Держприкордонслужби проект наказу та матеріали до нього для визначення його актуальності та інформування МВС щодо необхідності його подальшого опрацювання.
Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, дію абзацу третього пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 № 18, на яку посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, зупинено до припинення або скасування воєнного стану згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо наявності протиправної бездіяльності відповідачів, оскільки матеріалами справи підтверджується, що уповноваженим суб`єктом - Адміністрацією Держприкордонслужби здійснювалися дії, спрямовані на розроблення та подання відповідного проекту нормативно-правового акта, а Міністерством внутрішніх справ України його опрацювання у порядку, визначеному Порядком №1250, із наданням обґрунтованих зауважень та пропозицій.
На переконання колегії суддів, сам по собі факт тривалості погоджувальних процедур не може свідчити про протиправну бездіяльність, з огляду на необхідність дотримання встановленої процедури підготовки нормативно-правових актів, погодження їх із заінтересованими органами та забезпечення відповідності вимогам бюджетного законодавства.
Крім того, твердження апелянта про обов`язок Міністерства внутрішніх справ України у визначений ним строк прийняти відповідний нормативно-правовий акт не ґрунтується на нормах чинного законодавства, оскільки жодним нормативно-правовим актом не встановлено конкретного строку для прийняття такого акта.
Враховуючи вищезазначене, у діях Міністерства внутрішніх справ України відсутні ознаки протиправної бездіяльності, оскільки, воно діяло в межах наданих повноважень, у спосіб та порядку, визначених законодавством, здійснюючи опрацювання проекту нормативно-правового акта відповідно до встановленої процедури, а відтак правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу спірної винагороди, колегія суддів зазначає, що, відповідно до приписів Постанови №18, виплата такої винагороди можлива виключно за умови визначення відповідного порядку та розмірів керівником державного органу. Відсутність на момент виникнення спірних правовідносин такого нормативно-правового акта унеможливлює здійснення нарахування та виплати зазначеної винагороди, а відтак, виключає протиправність дій щодо її невиплати.
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 195, 242, 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України. 

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р. 

Судді Аліменко В.О.

Безименна Н.В.

Повне судове рішення складено 27.04.2026 р.