Справа №345/245/26 
Провадження № 2/345/823/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.05.2026 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано – Франківської області
в складі: головуючого – судді Миговича О.М.
секретаря – Мельник І.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калуші справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, суд 

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачами по справі є колишні члени колгоспного двору його рідна мати ОСОБА_2 , та сестра ОСОБА_4 , які не заперечують щодо визнання за позивачем права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, в цілому. Будь-які інші спадкоємці на спадкове майно, відсутні. Батьками позивача є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Відповідно до Свідоцтва про право власності на жилий будинок, яке видане 10.12.1987 року право власності в цілому на жилий будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 . Згідно із записом в погосподарській книзі № 3, за 1986-1990 роки Пійлівської сільської ради, у вище зазначеному домоволоддінні, станом на 14.10.1987 року, були зареєстровані та проживали наступні особи: ОСОБА_5 – голова домоволодіння, ОСОБА_2 – дружина, ОСОБА_6 – дочка.
Спадкодавець ОСОБА_5 , на випадок своєї смерті, залишив заповіт, посвідчений 21 квітня 2004 року секретарем Пійлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області М.В. Попович. Заповіт не змінювався та не відмінявся.
Згідно заповіту, спадкодавець заповів позивачу – ОСОБА_1 , все належне йому майно. В установленому законом порядку та спосіб, а також в строк, передбачений ст. 1270 ЦК України, позивач звернувся до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно. Нотаріусом видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки спадкодавця, однак відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння в зв`язку з тим, що право власності на вищезазначений житловий будинок зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 та рекомендовано звернутися до суду. 
З огляду на викладене просив, визнати за ним, право власності на майно колишнього колгоспного двору, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Позивач в судове засідання не з`явився, однак його представник подав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити, а розгляд справи проводити без їх участі.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, однак подали заяви, в якій вказали, що заперечень, щодо поданої позовної заяви немає, позовні вимоги визнають повністю, просили здійснювати розгляд справи за їх відсутності. Додатково зазначили, що від свого права на частку в майні колишнього колгоспного двору добровільно відмовилися, від участі у виділі права власності на частку в житловому будинку із відповідною часткою господарських будівель та споруд, а також від отримання свідоцтва на вищезазначене майно, також добровільно відмовилися та надали персональну згоду на оформлення права власності на вищезазначене майно одноосібно на ім`я - ОСОБА_1 . Окрім того, ними власноручно подано нотаріусу письмові заяви про відмову від спадщини (а.с.70,76).
Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.
Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.23).
На випадок своєї смерті ОСОБА_5 , залишив заповіт, який посвідчений 21 квітня 2004 року секретарем Пійлівської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області М.В.Попович та який зареєстрований в реєстрі за № 98. Згідно заповіту, спадкодавець заповів позивачу – ОСОБА_1 , все належне йому майно. Заповіт не змінювався та не відмінявся (а.с.24).
Спадкове майно складається із житлового будинку АДРЕСА_1 та земельних ділянок.
Відповідно до Свідоцтва про право власності на жилий будинок, яке видане 10.12.1987 року Пійлівською сільською радою, право власності в цілому на жилий будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 . Згідно з реєстраційним написом, жилий будинок в цілому зареєстрований в Івано-Франківському бюро технічної інвентаризації за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 , про що записано в реєстрову книгу №1 за реєстровим № 145 від 10.12.1987 року та скріплено круглою печаткою та підписом начальника Івано-Франківського ОБТІ ОСОБА_7 (а.с.28).
Згідно з записів в погосподарській книзі № 3, за 1986-1990 роки Пійлівської сільської ради, яка знаходиться на зберіганні в Пійлівському старостинському окрузі Калуської міської ради Івано-Франківської області (особовий рахунок №192) в домоволодінні, яке знаходиться в АДРЕСА_2 ), станом на 14.10.1987 року, були зареєстровані та проживали наступні особи: ОСОБА_5 – голова домоволодіння, ОСОБА_2 – дружина, ОСОБА_6 – дочка. Даний факт підтверджується випискою із погосподарської книгиза №142 від 10.10.2024 року, яка видана Пійлівським старостинським округом Калуської міської ради Івано-Франківської області (а.с.29). 
Постановою від 29.10.2025 року приватного нотаріуса Перегінець Л.В. позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння в зв`язку з тим, що право власності на вищезазначений житловий будинок зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є ОСОБА_5 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та рекомендовано звернутися до суду (а.с.58).
Відповідно до технічного паспорта від 12.03.2024 року на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , складається з наступних об`єктів: а/ житлового будинку під літерою «А», загальною площею 54,8 кв. м., з яких під житловою площею – 37,7 кв. м., під допоміжною площею – 17,1 кв. м.; б/ літньої кухні під літерою «Б», площею 33,5 кв. м.; в/ сараю під літерою «В», площею 38,5 кв. м.; г/ сараю під літерою «Г», площею 21,0 кв. м.; ґ/ погребу літерою «Д», площею 10,3 кв. м.; д/ сараю під літерою «Е», площею 3,4 кв. м.; е/ вбиральні під літерою «Ж», площею 1,1 кв. м.; є/ воріт під №1, площею 6,2 кв. м.; ж/ огорожі під №2, площею 42,0 кв. м.; з/ криниці під №3, площею 4 мПг; и/ огорожі під №4, площею 57,3 кв.м. (а.с.32-35).
Згідно із Звітом про оцінку майна № 41ІТ-260108-006 від 08.01.2026 року на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , який виконаний суб`єктом оціночної діяльності ТзОВ «ТІУН» (Сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 45964500, який виданий Фондом державного майна України), ринкова вартість вказаного домоволодіння становить 466 708,00 грн. (а.с. 43-47).
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на спадщину не претендують, про що ними подані заяви відповідні заяви. 
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц.
Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.
Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.
До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц.
Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:
а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи було підтверджено належність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_3 до майна колгоспного двору. Членами вказаного колгоспного двору станом на 1990 рік були: ОСОБА_5 – голова домоволодіння, ОСОБА_2 – дружина, ОСОБА_6 – дочка.
Після смерті голови вказаного колгоспного двору, позивач, як єдиний спадкоємець по заповіту прийняв спадщину. Нотаріусом видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельні ділянки спадкодавця, однак відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння в зв`язку з тим, що право власності на вищезазначений житловий будинок зареєстровано за колгоспним двором. 
У даній справі суд дійшов висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання в порядку спадкування за позивачем як за єдиним спадкоємцем за заповітом права власності на вказане нерухоме майно колишнього колгоспного двору.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 524, 534, 560 ЦК УРСР, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» ст.ст. 346, 392, 1261, 1268, 1296 ЦК України, ст. ст. 263-265,268,273,352-355 ЦПК України, суд
у х в а л и в :

Позов задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_2 , право власності на майно колишнього колгоспного двору, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: