ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 26 травня 2026 року 	Справа № 903/1214/25	

Господарський суд Волинської області у складі:
головуючого судді – Гарбара Ігоря Олексійовича
секретар судового засідання – Гандзілевська Яна Вікторівна
за участю представників сторін:
від Головного управління Держгеокадастру у Волинській області: Ковальчук О.В. – витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань
від Луцької районної державної адміністрації Волинської області: Шолкова О.В. – довіреність №816/28/2-25 від 28.02.2026
взяв участь прокурор відділу Волинської обласної прокуратури: Лебедюк-Гудкова Т.В. – посвідчення №071763 від 01.03.2023
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку у приміщенні Господарського суду Волинської області справу №903/1214/25 за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації до Луцької районної державної адміністрації Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Олицької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю “Поля Волині”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Ківерцівський національний природний парк “Цуманська пуща” про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання незаконними та скасування розпорядження, наказу, рішення, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:
31.12.2025 заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області сформував в системі “Електронний суд” позов в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації до Луцької районної державної адміністрації Волинської області, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Олицької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю “Поля Волині”, в якому просить:
1. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 “Про затвердження технічних документацій із землеустрою” в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району Волинської області з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га.
2. Визнати незаконним та скасувати п. 13 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 11-ОТГ від 03.12.2020 “Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність” щодо передачі з державної власності у комунальну власність земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га.
3. Визнати незаконним та скасувати п. 13 додатку до рішення Олицької селищної ради № 2/8 від 24.12.2020 “Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради” щодо прийняття із земель державної власності у комунальну власність та реєстрації комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га.
4. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності Олицької селищної (на даний час - міської) ради (код ЄДРПОУ 04333879) на земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
5. Визнати недійсними договір оренди земельної ділянки площею 2,1701 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620, укладений 10.08.2021 між Олицькою селищною радою (код ЄДРПОУ 04333879) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Поля Волині” (код ЄДРПОУ 44298850).
6. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю “Поля Волині” (код ЄДРПОУ 44298850) на земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
7. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га з цільовим призначенням “ 01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва” категорія земель – “землі сільськогосподарського призначення” шляхом скасування її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі.
8. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зобов`язання Олицької міської ради (код ЄДРПОУ 04333879) повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) земельну ділянку площею 2,1701 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620.
9. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю “Поля Волині” (код ЄДРПОУ 44298850) повернути з незаконного користування у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) земельну ділянку площею 2,1701 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620.
10. Судові витрати в сумі 21801,6 грн стягнути з відповідачів на користь Волинської обласної прокуратури.
На підставі протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.12.2025 дану справу не розподілено.
На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2026 справу розподілено судді Слободян О.Г.
08.01.2026 Вищою радою правосуддя прийнято рішення №1/0/15-26 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Господарського суду Волинської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Згідно наказу голови суду від 08.01.2026 №1/02-2 ОСОБА_1 відраховано зі штату працівників Господарського суду Волинської області.
Враховуючи звільнення судді Слободян О.Г. виникла необхідність провести повторний автоматизований розподіл судових справ, які перебували в провадженні судді.
На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026 справу розподілено судді Гарбару І.О.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 13.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
26.01.2026 представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області сформував в системі “Електронний суд” наступні документи:
1.Відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.
2. Клопотання, в якому просить суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації до Луцької районної (військової) державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Олицької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю “Поля Волині”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Ківерцівський національний природний парк “Цуманська пуща” про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання незаконними та скасування розпорядження, наказу, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.
3. Клопотання, в якому просить суд залишити позов заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області в інтересах держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації до Луцької районної (військової) державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, Олицької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю “Поля Волині”, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача – Ківерцівський національний природний парк “Цуманська пуща” про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання незаконними та скасування розпорядження, наказу, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки – без розгляду.
Представниця Луцької районної державної адміністрації Волинської області сформувала в системі “Електронний суд” відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.
02.02.2026 заступник керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області сформував в системі “Електронний суд” наступні документи:
1. Відповідь на відзив Луцької районної (військової) державної адміністрації, в якій просить суд доводи відповідача – Луцької районної державної адміністрації, викладені у відзиві на позовну заяву, відхилити, позов прокурора в інтересах держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації до ГУ Держгеокадастру у Волинській області, Луцької районної державної адміністрації, Олицької міської ради, ТОВ “Поля Волині”, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ківерцівський НПП “Цуманська пуща”, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га задовольнити в повному обсязі.
2. Відповідь на відзив Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, в якій просить суд доводи відповідача – Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, викладені у відзиві на позовну заяву відхилити, позов прокурора в інтересах держави в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації до ГУ Держгеокадастру у Волинській області, Луцької районної державної адміністрації, Олицької міської ради, ТОВ “Поля Волині”, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ківерцівський НПП “Цуманська пуща”, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га задовольнити в повному обсязі. 
До матеріалів справи просить долучити документи, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються доводи, наведені у відповіді на відзив, а саме: копію запиту прокурора до Управління екології і природних ресурсів Волинської ОДА від 27.01.2026 №53/1-247 вих-26 та копію відповіді від 28.01.2026 №184/1.15/2-26 з додатком – копією листа Міністерства екології і природних ресурсів України від 25.05.2017 №8-01/528-17, разом на 4 арк.
3. Заяву щодо поданої заяви Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про залишення позову без розгляду.
4. Заяву щодо поданої заяви Головного управління Держгеокадастру у Волинській області про застосування строку позовної давності.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області 06.02.2026 сформував в системі “Електронний суд” заперечення на відповідь на відзив.
Разом з цим, 10.02.2026 секретарем судового засідання господарського суду Яною Гандзілевською складений акт про те, що при розгляді 10.02.2026 справи №903/1214/25 було виявлено: (несправність системи, неможливість налагодження коректної роботи системи відеоконференцзв`язку та проведення звукозапису). Викладення обставин та причин несправності (неналежного функціонування): 10.02.2026 з 10.00 год до 10.30 год була обмежена робота підсистеми "Електронний суд" та відеоконференцзв`язку. 
У зв`язку з цим фіксація судового засідання по справі №903/1214/25 не проводилась.
З врахуванням викладеного, суд протокольною ухвалою від 10.02.2026 відклав розгляд підготовчого провадження на 10.03.2026 об 10:00 год.
Протокольною ухвалою від 10.03.2026 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів. Відклав розгляд справи в підготовчому судовому засіданні на 07.04.2026 о 10.45 год.
Протокольною ухвалою від 07.04.2026 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив розгляд справи по суті на 05.05.2026 о 10.45 год.
Протокольною ухвалою від 05.05.2026 суд відклав розгляд справи в судовому засіданні на 26.05.2026 о 11.00 год. 
Представник позивача в призначене судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Прокурор в судовому засіданні просив суд позов задовольнити повністю.
Представник Головного управління Держгеокадастру у Волинській області та Луцької районної державної адміністрації Волинської області в судовому засіданні просили в позові відмовити з підстав вказаних у відзивах.
Суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови сторонам для представлення своєї правової позиції та надання доказів і вважає за можливе розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до ст.240 ГПК України, а неявка представника позивача та відповідача-2 не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними в ній матеріалами.
Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача-1, відповідача-2, дослідивши матеріали справи, господарський суд прийшов до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, Рішенням Волинської обласної ради №13/6 від 18.08.2000 «Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду області» було створено загальнозоологічний заказник місцевого значення «Зубр» площею 2732 га.
Відповідно до ст. 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд» заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів.
Заказник «Зубр» створено з метою охорони Волинської популяції зубра, занесеного до Червоної книги України, Червоної книги МСОП та Європейського червоного списку тварин і рослин, що знаходяться під загрозою зникнення у світовому масштабі, кормової та захисної бази для зубра, а також видів рослин (плаун річний, лілія лісова, підсніжник білосніжний) і тварин (махаон, стрічкарка тополева, лелека чорний, підорлик малий, журавель сірий, пугач, сорокопуд сірий, горностай, борсук), занесених до Червоної книги України, іншої цінної мисливської фауни, та збереження ділянок цінних високобонітетних дубових, дубово-соснових і соснових насаджень.
Рішенням Волинської обласної ради № 24/14 від 28.11.2008 «Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду» у зв`язку з приєднанням до територій суміжних цінних ділянок лісових насаджень та рослинних угрупувань до території заказника включено лісогосподарські землі та окремо землі запасу Дернівської сільської ради (урочище «Вілька» та урочище «Балярка») площею 173 га. 
Волинською обласною радою 30.01.2009 прийнято рішення № 26/20, яким скасовано рішення Волинської обласної ради № 24/14 від 28.11.2008 «Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду» в частині зміни меж заказника, які не погоджені з первинним користувачем – ДП «Цуманське лісове господарство». 
Рішенням Волинської обласної ради № 26/20 від 30.01.2009 скасовано розширення меж заказника за рахунок саме лісових земель, що перебували у користуванні ДП «Цуманське лісове господарство». В той же час, межі заказника збільшились за рахунок земель запасу Дернівської сільської ради (урочище «Вілька» та урочище «Балярка») на 173 га.
На відміну від лісових земель, розширенню території заказника за рахунок вказаних земель сільськогосподарського призначення сільської ради передувало відповідне погодження органу місцевого самоврядування. Рішенням Дернівської сільської ради №21/7 від 27.10.2008 «Про погодження розширення території загальнозоологічного заказника «Зубр» сільська рада погодила розширення території заказника на землях сільської ради, у тому числі запасу, в урочищі «Вілька» площею 173 га.
24 березня 2017 року рішенням Волинського окружного адміністративного суду у справі № 803/312/17 за позовом Державного підприємства «Ківерцівське лісове господарство» визнано незаконним та скасовано рішення Волинської обласної ради №24/67 від 31.07.2014 «Про збереження і розвиток природно-заповідного фонду» в частині зміни меж заказника з 5530,0 га до 10043,6 га.
Станом на час розгляду справи заказник знаходиться в межах земель Олицької селищної (колишньої Дернівської сільської) ради площею 173 га та лісового фонду, наданих у користування лісогосподарським підприємствам площею 5357 га.
Управлінням екології та природних ресурсів Волинської ОДА 17.02.2009 на підставі ст. 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд» та рішень Волинської обласної ради № 13/6 від 18.08.2000, № 9/12 від 16.12.2003, № 24/14 від 28.11.2008 було видано охоронне зобов`язання № 232 на земельну ділянку в межах землеволодіння Дернівської сільської ради, урочище «Вілька» та «Балярка» загальною площею 173 га, яке підписане Дернівським сільським головою Палійчук О.С.
В подальшому такі охоронні зобов`язання Дернівській сільській раді видавались неодноразово, зокрема 23.04.2012 за №215/23 та 05.04.2019 за №232. 
Включення до території заказника «Зубр» земель Дернівської сільської ради загальною площею 173 га також підтверджується рішенням Волинської обласної ради № 12/35 від 21.06.2012. 
Відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України.
Указом Президента України № 203/2010 від 22.02.2010 на території Ківерцівського району, Волинської області було створено Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща».
Як зазначено в Указі, парк створено з метою збереження, відтворення і раціонального використання цінних природних комплексів та історико-культурних об`єктів Волинського Полісся, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення.
Згідно з додатком 1 до Указу до території Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» погоджено включити землі Ківерцівської районної державної адміністрації (землі запасу та землі загального користування) площею 1 832,43 га.
У вказану площу, серед інших земель, увійшла й територія заказника «Зубр» (розділ 2 «Існуючі природно-заповідні території» проекту створення національного природного парку «Ківерцівський»). 
Згідно з ч. 4 ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно з ч.5 ст. 52 Закону (у редакції станом на 22.02.2010, тобто на дату створення парку) проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду передавались центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища чи його органами на місцях, а на території Автономної Республіки Крим - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища у встановленому порядку уповноваженим приймати рішення про створення чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Невід`ємною складовою проектів створення об`єктів природно-заповідного фонду є клопотання, що містить обґрунтування необхідності створення чи оголошення території або об`єкту природно-заповідного фонду певної категорії, характеристику природоохоронної, наукової, естетичної та іншої цінності природних комплексів та об`єктів, що пропонуються для заповідання, відомості про місцезнаходження, розміри, характер використання, власників та користувачів природних ресурсів, а також відповідний картографічний матеріал.
За клопотанням завідувача міжвідомчої комплексної лабораторії НАН України та Мінприроди України Андрієнко-Малюк Т.Л., старшого наукового співробітника міжвідомчої комплексної лабораторії Прядко О.І., директора Наукового центру заповідної справи Клестова М.Л., головного інженера Наукового центру заповідної справи Кот А.С. та старшого наукового співробітника Інституту зоології НАН України Береет З.Л., внесеного 08.05.2005 до Міністерства екології та природних ресурсів України за вхідним № 847 розпочато роботу погодження меж майбутнього національного природного парку.
В матеріалах погодження майбутнього національного природного парку міститься інформація органів влади та місцевого самоврядування щодо відведення земель запасу Дернівської сільської ради площею 173 га із вилученням у землекористувача.
Управління Держкомзему у Ківерцівському районі, Волинської області листом № 01-4/2790 від 17.12.2009, розглянувши матеріали про створення Ківерцівського НПП, враховуючи згоду землекористувачів та органів місцевого самоврядування, погодило створення національного природного парку за рахунок земель Дернівської сільської ради, у тому числі за рахунок земель запасу, площею 173 га, що підтверджується додатками до висновку «Експлікація земель проектуємого Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» в розрізі земельних угідь з вилученням із користування».
Вилучення 173 га земель запасу Дернівської сільської ради при створенні національного природного парку підтверджується також інформацією про земельні ділянки, які передбачено залучити до складу Ківерцівського національного природного парку в розрізі місцевих рад та користувачів заступника начальника управління Держкомзему у Ківерцівському районі Волинської області (п. 12 інформації).
Окрім цього, передача 173 га земель запасу Дернівської сільської ради із вилученням підтверджується листами Волинської обласної державної адміністрації № 409/28/2-10 від 28.01.2010 та Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Волинській області № 136/01-08-07 від 22.01.2010, адресованими Міністерству охорони навколишнього природного середовища України. Вказаними листами органи влади повідомили Міністерство про те, що, враховуючи згоду землекористувачів та органів місцевого самоврядування, листів-погоджень від управління Держкомзему у Ківерцівському районі Волинської області вони погоджують створення Ківерцівського національного природного парку.
Державне управління охорони навколишнього природного середовища у Волинській області було видано Дернівській сільської раді охоронне зобов`язання № 215/23 від 23.04.2012, відповідно до якого Дернівська сільська рада надала зобов`язання, що утворений відповідно до Указу Президента України №203/2010 від 22.02.2010 Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща» в межах Дернівської сільської ради загальною площею 173,0 га (територія, яка надана в постійне користування парку) буде охоронятись і утримуватись в належному стані з додержанням вимог Закону України «Про природно-заповідний фонд України».
Рішенням Дернівської сільської ради від 28.02.2019 №19/13 «Про погодження дозволу на розробку проекту землеустрою Ківерцівському НПП «Цуманська пуща» Ківерцівському НПП «Цуманська пуща» погоджено дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 173 га у постійне користування, із зміною цільового призначення в землі природно заповідного фонду, розташованих за межами населених пунктів на території Дернівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області. 
За клопотанням Ківерцівського НПП «Цуманська пуща» від 24.04.2019 наказом ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 17.05.2019 №3 473/15-19-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою із зміною цільового призначення земельних ділянок» Парку надано дозвіл на розроблення відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в постійне користування для збереження та використання нгаціональних природних парків із земель сільськогосподарського призначення державної власності із зміною цільового призначення в землі природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, розташованих на території Ківерцівського району Волинської області, загальною площею 912,33 га. 
29.12.2025 Управлінням екології і природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації Ківерцівському НПП «Цуманська пуща» видано охоронне зобов`язання №215, яким передано під охорону та дотримання встановленого режиму територію Парку загальною площею 173 га в межах Олицької міської ради (включена до території НПП з вилученням).
З наведеного вище вбачається, що до території Заказника «Зубр», а в подальшому Ківерцівського НПП «Цуманська пуща» увійшли землі запасу за межами населених пунктів Дернівської сільської ради площею 173 га, які одночасно із створенням (розширенням меж) вказаних об`єктів природно заповідного фонду віднесено до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а на Дернівську сільську раду покладено прямий обов`язок щодо охорони та збереження вказаних земель. 
На підставі рішення Олицької селищної ради № 1/23 від 09.12.2020 «Про початок реорганізації Дернівської сільської ради шляхом приєднання до Олицької селищної ради» розпочато відповідну процедуру реорганізації. Пунктом 2 указаного рішення передбачено, що Олицька селищна рада є правонаступником всього майна, прав і обов`язків Дернівської сільської ради. 
08.02.2023 головою та членами Комісії з реорганізації Дернівської сільської ради затверджено передавальний акт. Таким чином, до Олицької селищної ради перейшли усі права та обов`язки Дернівської сільської ради, у тому числі щодо охорони природно-заповідного фонду, розташованого на території колишньої Дернівської сільської ради. 
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. 
Відповідно до Положення про Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща», затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України № 110 від 31.08.2020, Парк є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення (п.1.1.). Парк є бюджетною, неприбутковою, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання (п.1.2.). Загальна площа парку становить 33 475,34 га земель у тому числі 3 471,54 га земель, що надаються у постійне користування парку та 30 003,80 га земель, що включаються до його складу без вилучення у землекористувачів (п. 1.6.). Парк створений з метою збереження, відтворення і раціонального використання особливо цінних природних комплексів та об`єктів Волинського Полісся, що мають важливе природоохоронне, наукове, естетичне, рекреаційне та оздоровче значення (п.2.1.). 
Передбачені розділом 4 вказаного Положення вимоги щодо структури та режиму територій Парку, в тому числі заборонених видів діяльності на його території є тотожними до визначених у ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд», відповідно до якої на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням. 
Таким чином, Ківерцівський національний природний парк «Цуманська пуща» юридично створений та функціонує з 2010 року, є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання, включає 33 475,34 га земель, у тому числі 3 471,54 га земель, що надаються у постійне користування парку (із вилученням у землевласників), зокрема 173 га земель за межами населених пунктів Дернівської сільської (на даний час Олицької міської) ради. 
Розпорядженням Ківерцівської районної державної адміністрації № 224 від 22.08.2013 та наказом Головного управління Держземагентства у Волинській області № 58 від 19.11.2013 надано дозвіл на проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району Волинської області. 
На виконання указаного розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації державним підприємством «Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виготовлено вказану технічну документацію, яку затверджено розпорядженням Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013. 
Вказаною технічною документацією, серед іншого, передбачено створення (формування) 28 окремих земельних ділянок сільськогосподарського призначення не наданих у користування державної форми власності за рахунок земель запасу, що розташовані за межами населених пунктів Дернівської сільської ради Ківерцівського району Волинської області загальною площею 500,7268 га. 
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Волинській області №11-ОТГ від 03.12.2020 на підставі Постанови Кабінету Міністрів України №1113 від 16.11.2020 прийнято рішення про передачу Олицькій територіальній громаді Ківерцівського району у комунальну власність земельні ділянки сільськогосподарського призначення площею 1502,0359 га.
Згідно акту приймання-передачі із державної в комунальну власність 03.12.2020 Головне управління Держгеокадастру у Волинській області передало, а Олицька селищна рада прийняла, серед інших, земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га (п.13 додатку до наказу і акту). 
Олицька селищна рада прийняла рішення №2/8 від 24.12.2020 про прийняття вказаних земель, та зареєструвала за собою право комунальної власності на вищевказану земельну ділянку (номер відомостей про речове право 40594012). 
В подальшому, Олицькою селищною радою на земельних торгах продано право оренди вищевказаної земельної ділянки для сільськогосподарського виробництва ТОВ «Поля Волині». 
На підставі договору оренди від 10.08.2021 земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га передано в оренду ТОВ «Поля Волині» строком на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (номер запису про інше речове право: 43562557). 
Вищевказана земельна ділянка повністю розташована межах об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення – НПП «Цуманська пуща». 
Розташування земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 на території вищевказаного об`єкту ПЗФ підтверджується, серед іншого, інформацією та картографічними матеріалами Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агенства України (НЦУВКЗ) від 29.11.2024 №4286-5-04.03-2024, картою земельних ділянок, що надаються парку у постійне користування і ввійшли до його складу без вилучення у землекористувачів з Проекту організації території Ківерцівського НПП «Цуманська пуща», викопіюванням з чергового кадастрового плану Дернівської сільської ради щодо земельної ділянки з кадастровим номером, яка знаходиться в урочищах «Вілька» та «Балярка» за межами населених пунктів (лист Ківерцівського національного природного парку «Цуманська пуща» від 04.12.2025 №01-15/424), інформацією Ківерцівського НПП Цуманська пуща» від 22.10.2025 №01-15/371, наданою на запит Луцької окружної прокуратури від 15.10.2025 №53/1-662 вих-25, щодо знаходження земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 в урочищах «Вілька» і «Балярка», за межами населених пунктів Дернівської сільської ради, в межах території Парку, а також картами-схемами з Публічної кадастрової карти із наочним зображенням розташування спірної земельної ділянки в межах НПП «Цуманська пуща», отриманими з Національного геопорталу «Національна інфраструктура геопросторових даних», загального картографічного ресурсу.
Наведені докази, у тому числі картографічні матеріали, на яких доступно для візуального сприйняття зображене накладення земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га та меж території НПП «Цуманська пуща», у сукупності та взаємному зв`язку підтверджують, що спірна ділянка, передана у комунальну власність Олицької селищної ради та надана нею в оренду ТОВ «Поля Волині», входить у межі цього об`єкту і за своїми характеристиками належить до земель природно-заповідного фонду.
Факт порушення вимог природоохоронного законодавства зафіксовано Державною екологічною інспекцією у Волинській області під час проведення перевірки в Ківерцівському національному природному парку «Цуманська пуща» в січні 2022 року. 
В акті перевірки №12/01.22 від 18.01.2022 зафіксовано, що в порушення вимог ст. 64 Закону України «Про природно-заповідний фонд», Олицькою селищною радою під виглядом земель сільськогосподарського призначення в оренду суб`єктам господарювання передано самозалісені землі (у тому числі земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620), які відповідно до Указу Президента України повинні входити до складу території Парку з вилученням у землекористувачів.
Факт незаконного формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташованих в одному масиві земель зі спірною земельною ділянкою (а саме земельних ділянок з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1614, 0721882000:06:000:1615, 0721882000:06:000:1616, 0721882000:06:000:1617, 0721882000:06:000:1612, а також 0721882000:06:000:1656, 0721882000:06:000:1657) в межах урочища «Вілька» і «Балярка» Дернівської сільської ради загальною площею 173 га, які включені до території НПП «Цуманська пуща» із вилученням у землекористувача, встановлений та підтверджений у ході розгляду Господарським судом Волинської області справ № 903/41/24 (рішення суду від 05.06.2024, яке набрало законної сили 19.08.2024), №903/585/24 (рішення суду від 14.08.2024, яке набрало законної сили 14.10.2024) за позовами Луцької окружної прокуратури до ГУ Держгеокадастру у Волинській області, Луцької районної державної адміністрації, Олицької селищної ради, ТОВ «Майдан «Мисливський» (справа № 903/41/24), ПП «Техноклас плюс» (справа №903/585/24), третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Ківерцівський НПП «Цуманська пуща» про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками природно заповідного фонду.
Обґрунтування статусу земель природно-заповідного фонду як обмежено оборотоздатних об`єктів цивільних прав, які перебувають під особливою охороною держави. 
Статтею 178 Цивільного кодексу України, яка регулює питання оборотоздатності об`єктів цивільних прав, передбачено, що об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту або не обмежені в обороті.
Відповідно до ч. 2 цієї статті види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом. 
Правовий титул (правова підстава) виникнення речових прав володіння, користування, розпорядження такими об`єктами визначається законодавчими актами, зокрема, Конституцією України, Земельним кодексом України, іншими законами. 
Відповідно до п. «в» ч. 3 ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції статті станом на 22.02.2010) до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення. 
Як передбачено ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.
Аналогічна норма щодо земель комунальної власності міститься й у ст. 83 Земельного кодексу України.
Також, чинним законодавством передбачено, що землі під об`єктами природно-заповідного фонду окремих категорій не можуть передаватися не лише до приватної, а й до комунальної власності, тобто можуть перебувати виключно у державній власності. 
Згідно із ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності поряд із іншими перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Територіальні громади набувають землю у комунальну власність у разі передачі їм земель державної власності, відчуження земельних ділянок для суспільних потреб та з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону та з інших підстав, передбачених законом.
Згідно із п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.
З огляду на наведені приписи законодавства, землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення не можуть бути передані до комунальної власності. 
Отже, як під час створення Ківерцівського національного природного парку, так і під час передачі Олицькій селищній раді вказані земельні ділянки не могли бути передані до комунальної власності Олицької селищної ради.
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі природо-заповідного та іншого природоохоронного призначення (ст. 19 Земельного кодексу України).
Статтею 43 Земельного кодексу України передбачено, що землі природно-заповідного фонду – це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. 
Аналогічне визначення міститься й у ст. 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України». 
Згідно зі ст. 44 Земельного кодексу України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). 
Відповідно до ст. 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Стаття 46 цього Кодексу передбачає, що землі природно-заповідного фонду використовуються з урахуванням вимог Закону України "Про природно-заповідний фонд України".
Згідно зі статтею 150 ЗК України землі природно-заповідного фонду належать до особливо цінних земель.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" до природно-заповідного фонду України належать, зокрема, природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.
Землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду (ч. 1 ст. 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України").
Статтею 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" передбачено, що землі природно-заповідного фонду України це ділянки суші і водного простору, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Частиною 4 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" встановлено, що межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства, а до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Відповідно до ст. 20 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів. 
Згідно зі ст. 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів.
Таким чином, враховуючи приписи ст.ст.43, 44 Земельного кодексу України, ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заповідники та національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України. 
Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус. 
У відповідності із статтею 5 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: 
- центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища – щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення
- обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення
Згідно з Положенням про загальнозоологічний заказник місцевого значення "Зубр" (котрий, як прослідковується із матеріалів господарської справи, у 2010 році увійшов до складу НПП "Цуманська Пуща") Ківерцівського району, Волинської області, затвердженого Управлінням екології та природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації 18.07.2014, відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на території заказника забороняється діяльність, що суперечить його цільовому призначенню і загрожує збереженню природного комплексу, у тому числі: передача у господарське використання, оренду; геолого-розвідувальні, підривні роботи, розробка родовищ корисних копалин, будь-яке порушення ґрунтового покриву (п.3.1 Положення).
На землекористувача у межах заказника оформляється охоронне зобов`язання щодо додержання встановленого режиму території (п. 3.5. Положення).
Згідно з розділом 3 "Режим території та охорона" Положення про загальнозоологічний заказник місцевого значення "Зубр" Ківерцівського району, Волинської області, затвердженого наказом Управлінням екології та природних ресурсів Волинської обласної державної адміністрації № 25 від 04.04.2019 (діюча редакція), відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України" на території заказника забороняються суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник, у тому числі: сінокосіння, нищення та пошкодження дерев, підліску, підросту чагарників та трав`яного покриву, спалювання сухої рослинності (п.п.3.1.2); будь-яка діяльність, що може призвести до погіршення кормової бази тварин, що мешкають в заказнику та умов їх існування (п.п. 3.1.6.); передача у господарське використання, оренду, надання земельних ділянок під забудову (п.п. 3.1.13.); геолого-розвідувальні, підривні роботи, знищення та пошкодження форм рельєфу, розробка родовищ корисних копалин, будь-яке порушення ґрунтового покриву, за винятком заходів по обмеженню розповсюдженню дерев (п.п. 3.1.15.).
Частиною 3 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що на землях природно- заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. 
Статтею 9 цього Закону визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду для сільськогосподарських потреб, а заготівля сіна та випасання худоби можуть здійснюватися лише за умови, що така діяльність не суперечить цільовому призначенню таких територій. 
Відповідно до ст. ст. 53, 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно- заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Рішення про організацію чи оголошення територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об`єктів природно заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами.
Зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно заповідного фонду проводиться відповідно до ст. ст. 51 – 53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.
Статтею 5 Закону України «Про екологічну мережу України» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду є складовою екомережі.
За ст. 3 указаного Закону, екомережа – це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні. 
У ст. 4 цього Закону зазначено, що збереження цілісності екомережі здійснюється відповідно до принципів забезпечення цілісності екосистемних функцій складових елементів екомережі, збереження та екологічно збалансоване використання природних ресурсів на території екомережі. 
Суд бере до уваги, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.03.2026 у справі № 922/264/24 вказала, що:
"298. За змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
299. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, зобов`язання повернути не тільки ту частину земельної ділянки, яка накладається на пам`ятку археології, а й ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання в оренду (суборенду) якої не ставиться під сумнів, є втручанням, яке не може визнаватися законним.
300. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19).
301. Тобто лише в разі дотримання всіх критеріїв можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.
302. Так, критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
303. За усталеною практикою ЄСПЛ, ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні цього положення Конвенції (див., зокрема, рішення від 16.12.2017 у справі "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41; від 13.12.2007 у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 32457/05, пункти 27-40; від 12.11.2013 "Пирантієне проти Литви" (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42; від 31.05.2016 року "Вукушіч проти Хорватії", № 69735/11, пункт 50).
304. За практикою ЄСПЛ, визнання права власності недійсним як таке не суперечить положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, водночас воно повинне бути не лише передбачене законом і мати законну мету, але й відповідати вимозі пропорційності. Потрібно встановити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав людини; пошук цього балансу притаманний Конвенції загалом. Цей обов`язковий баланс неможливо встановити, якщо зацікавлена особа несе надмірний індивідуальний тягар (рішення від 12.06.2018 у справі "Бейнарович та інші проти Литви" (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 138).
305. Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (див. рішення від 16.02.2017 у справі "Кривенький проти України" (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45; від 09.12.1994 у справі "Святі монастирі проти Греції" (The Holy Monasteries v. Greece), пункт 71, серія А № 301-А, від 10.06.2021 "Колишній король Греції та інші проти Греції" [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).
306. Одночасно з додержанням принципу пропорційності оцінюється й дотримання принципу належного урядування.
307. У своєму рішенні від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
308. Необхідність виправлення старої "помилки" не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (див., наприклад, рішення від 11.06.2020 у справі "Фортеця проти України" (Fortetsya, МРР v. Ukraine, заява № 68946/10, пункт 42, з подальшими посиланнями).
309. Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13.12.2007 у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункт 40).
310. Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.
311. Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення ЄСПЛ від 31.05.2016 "Вукушич проти Хорватії" (Vukusic v. Croatia), № 69735/11, § 64; від 12.06.2018 "Бейнарович та інші проти Литви" (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).
312. Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало.".
Згідно зі ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України, підлягають особливій державній охороні.
Отже, території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною, тобто відповідно до ст. 178 ЦК України належать до обмежено оборотоздатних об`єктів. 
Розташування земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 в межах об`єкту природно-заповідного фонду загальнодержавного значення НПП «Цуманська пуща» згідно з чинним законодавством свідчить про її належність до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює передачу цієї ділянки у комунальну власність та подальшу передачу в оренду з цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 
Це твердження узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 487/10127/14-ц, від 09.12.2020 у справі № 676/190/18, від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19, від 16.09.2022 у справі № 752/3090/19), відповідно до якої земельна ділянка, що перебуває в обмеженому обороті, не може передаватись у приватну власність. 
Наведена практика Верховного Суду свідчить про запровадження юридичної конструкції, за якою землі, перехід права володіння якими до фізичних та юридичних осіб неможливий, зважаючи на пряму вказівку законодавця, вважаються такими, що залишилися у володінні законного власника (держави або територіальної громади), і в такому разі їх державна реєстрація, використання і розпорядження іншою особою розцінюються як триваюче порушення прав власника, не пов`язане з позбавленням права володіння. 
Верховним Судом застосовано зазначений підхід в основному при визначенні режиму земель водного фонду. Водночас, оскільки землі природно-заповідного й водного фондів мають аналогічні обмеження щодо оборотоздатності, указана юридична конструкція підлягає застосуванню для кваліфікації спірних правовідносин і в цій справі. Про правильність такої позиції свідчать постанови Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19 та від 16.09.2022 у справі № 752/3090/19. 
Цільове призначення спірної земельної ділянки фактично було змінено при її формуванні у 2013 році шляхом проведення інвентаризації земель.
Згідно інформації з Державного земельного кадастру, яка міститься у реєстраційній справі вказаної земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 утворилась в результаті проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності на підставі розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 224 від 22.08.2013.
Розпорядженням Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 затверджено технічну документацію із землеустрою з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району Волинської області.
Висновком начальника відділу Держземагентства у Ківерцівському районі Волинської області № 63-4/303 від 04.12.2013 погоджено вищевказану технічну документацію із землеустрою та фактично формування оспорюваних земельних ділянок в якості пасовищ (ділянки зазначені у висновку під номерами 1-11). 
Віднесення вказаної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення, також, підтверджується наявною в матеріалах технічної документації довідкою від 20.11.2013 №297/04-3/2-13 про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями відповідно до форми державної статистичної звітності 6-зем на території Дернівської сільської ради, викопіюванням з чергового кадастрового плану земель Дернівської сільської ради Ківерцівського району. 
Незважаючи на те, що Ківерцівська РДА та ГУ Держгеокадастру у Волинській області віднесли спірну земельну ділянку до земель сільськогосподарського призначення, ця обставина не має правового значення, оскільки статус ділянок першочергово визначається тим, що вони розташовані в межах об`єктів природно-заповідного фонду, і спеціальним режимом такої території. 
У постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16 викладені висновки про те, що правовий режим відповідної земельної ділянки пов`язаний із фактом знаходження на ній об`єкта, який охороняється законом та має особливий статус, а не з рішенням органу місцевого самоврядування. Неприйняття місцевою радою рішення про приведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до її дійсного призначення, встановленого в силу вимоги законодавства, не впливає на її правовий режим.
Отже, земельна ділянка з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620, яка зареєстрована на праві комунальної власності за Олицькою селищною радою, з огляду на імперативні вказівки законодавця належить до земель природно-заповідного призначення у зв`язку з розташуванням на ній об`єктів природно-заповідного фонду – Заказника «Зубр» та НПП «Цуманська Пуща», що узгоджується із зазначеними вище висновками Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 813/4701/16.
У постанові від 07.10.2020 у справі № 910/2323/18 Верховний Суд вказав, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.
Згідно із законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною. 
Ст. 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду – це сукупність науково обґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності в них, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.
Положеннями ст. 21 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням. 
Проектом організації території НПП «Цуманська пуща», охорони, відтворення та рекреаційного використання його природних комплексів та об`єктів, затвердженим наказом Міністерства екології та природних ресурсів України № 300 від 15.08.2022, визначено функціональне зонування території парку. Згідно з картографічними матеріалами, які є додатком до цього Проекту (карти «Функціонального зонування території» та «Земельних ділянок, що надаються парку у постійне користування»), спірна земельна ділянка накладається на господарську зону парку із вилученням у землекористувачів.
Враховуючи, що територія площею 173 га, на якій розташована спірна земельна ділянка передана Парку із вилученням у землекористувачів у 2010 році, користування нею має здійснюватися адміністрацією НПП. 
Цільове призначення земельної ділянки варто розуміти як визначений законодавством правовий режим її експлуатації (використання), водночас поширення на відповідну територію режиму природно-заповідного фонду, передбаченого законом, обтяжує цю земельну ділянку тими обмеженнями, які встановлюються для збереження та охорони цих земель. 
За таких обставин установлене спірній земельній ділянці цільове призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, жодним чином не впливає на її обмежену оборотоздатність і не передбачає можливості її справжнього використання за таким призначенням, оскільки з часу включення в межі Заказника «Зубр» у 2008 році та створення НПП «Цуманська пуща» ця територія має статус природно-заповідного фонду та її правовий режим і цільове призначення визначається фактом розташування на ній вказаних об`єктів.
Обґрунтування підстав для повернення земельних ділянок та способу захисту, обраного прокурором. 
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
Як зазначено у ст. ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. 
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). 
Способи захисту суб`єктивних земельних прав слід розуміти як закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).
Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а за змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. 
Титул і правовий режим обмежено оборотоздатних земель як об`єктів права власності, які не можуть набуватися приватними власниками, встановлено законодавством і до внесення відповідних змін до законодавства є невід`ємним та незмінним. Доки вказаний правовий титул зберігається, суб`єкт права власності зберігає також і повноваження правової охорони та захисту свого права. Реалізація такого права повинна відбуватися з урахуванням зазначених особливостей, які відмежовують обмежно оборотоздатні об`єкти цивільних прав від об`єктів, які можуть перебувати у приватній власності та у вільному обігу між приватними особами. 
При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу. 
У разі протиправного передання цих об`єктів у приватну власність відповідне порушення, ураховуючи їхній правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.
У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, тобто позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.
Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. 
Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача щодо створення позивачу перешкод у здійсненні цих правомочностей. 
Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної.
При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може охоплювати не тільки фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене. 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 та у постановах Верховного Суду від 09.12.2020 у справі № 676/2332/18, від 10.02.2021 у справі № 449/723/17 наведені можливі способи усунення таких порушень, яких може вимагати законний власник, а саме: шляхом оспорення відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інших правочинів, а також вимагаючи повернути земельну ділянку.
У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 у справі №910/13356/17 викладено висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.
Тобто, у разі пред`явлення віндикаційного позову щодо спірних земельних ділянок дійсно була б відсутня необхідність пред`явлення додаткових вимог, направлених, як-то на скасування державної реєстрації спірних земельних ділянок, речових прав на них, тощо.
При цьому, суд враховує, що в п. п. 132-133 постанови Великої Палати Верховного Суду вказано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України). Залежно від обставин справи вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку суд може кваліфікувати як негаторний позов.
Також суд зважає на те, Велика Палата Верховного Суду послідовно дотримується позиції, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов (п. 319 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.03.2026 у справі № 922/264/24).
До того ж, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц зазначила, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Закону України "Про природно-заповідний фонд України" потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц , від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є саме негаторний, а не віндикаційний позов.
Таким чином, власник і законний володілець земельних ділянок, які входять у межі об`єкта природно-заповідного фонду, яким у цій справі є держава в особі Волинської обласної державної адміністрації, може вимагати усунення порушення його права власності на ці ділянки, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути ці ділянки з одночасним скасуванням реєстраційних дій вчинених щодо них. 
Земельна ділянка з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 наразі зареєстрована на праві комунальної власності за Олицькою селищною радою, проте з огляду на законодавство вона не може перебувати у комунальній власності, тому права держави на реалізацію всіх правомочностей щодо вказаної земельної ділянки, а саме: користування і розпорядження нею, підлягає захисту шляхом зобов`язання Олицької міської ради повернути цю земельну ділянку у державну власність.
Такий висновок узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 20.06.2023 у справі №554/10517/16-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц та від 07.04.2020 у справі №372/1684/14-ц, від 15.09.2020 у справі №469/1044/17.
Постановою Верховної ради України від 17.04.2025, яка набрала чинності 23.04.2025 «Про віднесення селища Олика Луцького району Волинської області до категорії міст» селище Олика віднесено до категорії міст.
Рішенням Олицької селищної ради від 30.04.2025 №45/3 «Про зміну назви апарату Олицької селищної ради, її виконавчих органів, комунальних закладів, установ, підприємств Олицької селищної ради та зміну назв посад» серед іншого, на підставі вищевказаної Постанови Верховної Ради України змінено назву апарату Олицької селищної ради на апарат Олицької міської ради та вирішено забезпечити внесення відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Згідно витягу з ЄДРПОУ, на даний час назву Олицької селищної ради (код ЄДРПОУ 04333879) змінено на Олицьку міську раду (код ЄДРПОУ 04333879), у зв`язку з чим відповідачем у цій справі визначено Олицьку міську раду.
Щодо вимоги про:
- визнання незаконним та скасування розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 в частині, скасування державної реєстрації земельної ділянки.
-визнання незаконним та скасувати п. 13 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 11-ОТГ від 03.12.2020 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» щодо передачі з державної власності у комунальну власність земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га. 
- визнання незаконним та скасувати п. 13 додатку до рішення Олицької селищної ради № 2/8 від 24.12.2020 «Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради» щодо прийняття із земель державної власності у комунальну власність та реєстрації комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га.
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).
Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід керуватися принципом jura novit curia - "суд знає закони". Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)).
Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування або органу державної влади, а суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування у мотивувальній частині судового рішення.
Обрання позивачем неналежного чи неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).
В той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2024 у справі №927/1206/21 виснувала, що з огляду на особливості правового регулювання земельних ділянок, на яких розташовані пам`ятки археології, та неможливість їх передання у комунальну чи приватну власність вимога про визнання незаконним і скасування наказу органу Держгеокадастру про передачу у власність сільської ради земельної ділянки відповідає критерію правомірності та ефективності обраного прокурором способу захисту порушеного права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки та особи її власника. Велика Палата акцентувала увагу, що такий спосіб захисту безпосередньо передбачений у п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України та, за встановлених судами конкретних обставин справи, є достатнім і ефективним у спірних правовідносинах, відповідає правовій природі відносин учасників спору. З урахуванням обставин, з якими прокурор пов`язував порушення прав та інтересів держави (наявність у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень запису про реєстрацію права комунальної власності на спірну земельну ділянку), скасування рішення уповноваженого органу, яке продовжує діяти як підстава виникнення та існування права комунальної власності і внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, усуне порушення прав держави на особливо цінні об`єкти археологічної спадщини.
Крім того, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків та застосування інших, передбачених законом, способів.
Оскільки заволодіння громадянами та юридичними особами землями прибережної захисної смуги (берегова лінія річки Глибокий Турунчук), водоохоронної зони, а також землями під об`єктами природно-заповідного фонду є законодавчо неможливим, то зайняття спірних земельних ділянок, що входять до прибережної захисної смуги та одночасно знаходяться під об`єктом природно-заповідного фонду, є порушенням приписів Земельного кодексу України та Водного кодексу України, тому їх треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі власник земельної ділянки прибережної захисної смуги може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. Такі висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14, від 04.02.2020 у справі № 911/3574/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3579/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3897/17, від 05.02.2020 у справі №911/3310/17, від 03.09.2020 у справі №911/3449/17.
Позивач вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене.
Такий спосіб захисту у повному обсязі відповідає критерію ефективності, адже співвідноситься зі змістом права, за захистом якого звертається позивач, характером порушення цього права та спричиненими цим порушенням наслідками.
Передана у комунальну власність Олицької селищної ради земельна ділянка належать до земель природно-заповідного фонду, а тому її правовий режим регулюється, крім земельного, також природоохоронним законодавством. 
Статтею 3 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. 
Відносини в галузі охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, відтворення його природних комплексів регулюються Законами України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про природно-заповідний фонд України» та іншими актами законодавства України. 
Частиною 1 ст. 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. 
Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. 
Згідно зі ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. 
Відповідно до п.п. в п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення.
Оскільки спірна земельна ділянка належать до земель державної власності, входять в межі об`єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення – національний природний парк «Цуманська пуща», то вона належать до земель, які згідно зі ст. 178 Цивільного кодексу України, п.п. в п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України не можуть бути надані у комунальну власність для ведення товарного сільськогосподарського призначення.
У відповідності із ч. 2 ст. 20 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. 
Частиною 8 ст. 122 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування, зокрема, у випадках, визначених ст. 149 цього Кодексу. 
Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно зі ст. 141 Земельного кодексу України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки у випадках, визначених законом. 
За змістом ст. 149 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), земельні ділянки, надані в постійне користування із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. 
Частиною 9 ст. 149 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Кабінет Міністрів України, зокрема, вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у державній власності, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та у випадках, визначених ст. 150 цього Кодексу.
Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу України, до особливо цінних земель, зокрема, належать землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення. 
Припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у п.п. «в» і «г» ч. 1 цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України. 
Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством було визначено, що вилучення земель природно- заповідного фонду належало до виключних повноважень Кабінету Міністрів України. 
У спірних правовідносинах земельна ділянка з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 Кабінетом Міністрів України у встановленому законом порядку зі складу природно-заповідного фонду не вилучалася, про що зазначено у листі Секретаріату Кабінету Міністрів України № 18472/02-23 від 19.07.2023.
Однак, Ківерцівська районна державна адміністрація та ГУ Держгеокадастру у Волинській області в позасудовому порядку з перевищенням наданих їм законом повноважень вилучили поза волею належного розпорядника – держави в особі Кабінету Міністрів України (на час виникнення спірних правовідносин) спірну земельну ділянку із земель природно-заповідного фонду та передали її у комунальну власність Олицької селищної ради, яка розпорядилась ними на власний розсуд.
Крім цього, внаслідок відведення земельних ділянок у комунальну власність Олицької ОТГ за рахунок земель природно-заповідного фонду фактично відбулась незаконна зміна цільового призначення цих ділянок всупереч приписів ч. 1 ст. 20 Земельного кодексу України, без необхідних погоджень органів контролю. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 виклала висновок про те, що положення розділу II «Землі України» Земельного кодексу України свідчать про те, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки. 
Також у постанові від 03.09.2020 № 911/3306/17 Верховний Суд зазначив, що держава, втручаючись у права щодо земельних ділянок, зокрема тих, які перебувають під посиленою правовою охороною, захищає загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні майна не на шкоду людині та суспільству і ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок. 
Тобто, вирішення питання про зміну цільового призначення ділянок не обмежене власним розсудом органу, оскільки при прийнятті відповідного рішення належить керуватися вимогами земельного, природоохоронного та іншого законодавства і діяти з урахуванням загальних інтересів. 
Статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено обмеження щодо видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Використання таких територій можливе лише у спосіб, який не суперечить їхньому цільовому призначенню, а також установленим вимогам щодо їх охорони і відтворення. 
Частиною 1 ст. 20 та ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначено, що передання у власність земельних ділянок громадянам і юридичним особам зі зміною їхнього цільового призначення здійснюється за проектами землеустрою. 
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 Земельного кодексу України). 
Відповідно до ч. 3 ст. 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду, підлягає погодженню із структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища. 
За інформацією Волинської обласної державної адміністрації від 22.10.2025 №7701/27/2-25 земельні ділянки, які розташовані в межах території колишньої Дернівської сільської ради (173 га), та які увійшли до території Ківерцівського НПП «Цуманська пуща» та загальнозоологічного заказника місцевого значення «Зубр», обласною державною (військовою) адміністрацією у порядку, визначеному Земельним кодексом України та Законом України «Про природно заповідний фонд країни», з указаних територій та об`єктів природно-заповідного фонду не вилучалися. 
Також, обласна державна (військова) адміністрація не погоджувала землевпорядну документацію, на підставі якої встановлено цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620.
У відповідності із ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
З наведених норм права вбачається, що відносно земель природо-заповідного фонду встановлено пріоритет державної власності на об`єкти природно-заповідного фонду загальнодержавного значення над комунальною.
Право державної власності на спірну ділянку не могло припинитися внаслідок рішення органу виконавчої влади, який відповідно до своєї компетенції не наділений повноваженнями на розпорядження земельними ділянками природно-заповідного фонду. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19.
Положеннями ст. 21 Земельного кодексу України передбачено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади про надання (передання) земельних ділянок громадянам, угод щодо земельних ділянок та для відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
Відповідно до ст. ст. 16, 21 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів державної влади. 
Статтею 155 Земельного кодексу України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
Внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ч.ч.. 1, 4, 7, 9 ст. 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). 
Державний кадастровий реєстратор: здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою та містобудівної документації; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; присвоює кадастрові номери земельним ділянкам; надає відомості з Державного земельного кадастру та відмову у їх наданні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі; передає органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно відомості про земельні ділянки.
Як передбачено ч. 1 ст. 22 Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати законодавству.
Положеннями ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності).
Також згідно з ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. Ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).
Враховуючи те, що розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013 «Про затвердження технічних документацій із землеустрою» стосується земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, розпоряджатися якими не уповноважена районна державна адміністрація поза волею розпорядника – Кабінету Міністрів України (на час виникнення спірних правовідносин) та порушує інтереси держави, що згідно зі ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. ст. 21, 152, 155 ЗК України є підставою для визнання його недійсним з одночасним скасуванням державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ч. 13 ст. 79-1 ЗК України.
Луцька районна державна адміністрація повідомила, що відповідно до абзацу 3 пункту 1 розпорядження Кабінету Міністрів України № 1635-р «Про реорганізацію та утворення районних державних адміністрацій» від 16.12.2020 передбачено здійснення реорганізації районних державних адміністрацій районів, ліквідованих згідно з постановою Верховної Ради України № 807-IX від 17.07.2020 «Про утворення та ліквідацію районів», шляхом приєднання до районних державних адміністрацій, розташованих в адміністративних центрах районів, утворених зазначеною постановою. 
З метою здійснення заходів щодо реорганізації районних державних адміністрацій Волинської області, головою обласної державної адміністрації 15.01.2021 видано розпорядження № 5 «Про утворення комісії з реорганізації Горохівської, Ківерцівської та Рожищенської районних державних адміністрацій».
Відповідно до пункту 8 Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1321 від 16.12.2020 «Про затвердження Порядку здійснення заходів щодо утворення та реорганізації районних державних адміністрацій, а також правонаступництва щодо майна, прав та обов`язків районних державних адміністрацій, що припиняються» перехід майна, майнових прав та обов`язків райдержадміністрацій, що припиняються, до райдержадміністрацій новоутворених районів здійснюється з дня затвердження передавального акта комісії з реорганізації. Розпорядженням голови обласної державної адміністрації № 161 від 02.04.2021 «Про затвердження передавальних актів» такий акт затверджено. 
Отже, датою виникнення правонаступництва Луцької районної державної адміністрації майна, майнових прав та обов`язків реорганізованої Ківерцівської районної державної адміністрації є 02.04.2021, а тому відповідачем у даній справі виступає Луцька РДА
Обґрунтування недійсності наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області № 11-ОТГ від 03.12.2020 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та рішення Олицької селищної ради № 2/8 від 24.12.2020 «Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради» в частині, що стосується спірної земельної ділянки.
Встановлені вище судом обставини дають підстави для висновку про те, спірна земельна ділянка сформована за рахунок території Заказника «Зубр» та Ківерцівського НПП «Цуманська пуща». Отже, вказана земельна ділянка не вибула з володіння держави, а її зареєстрований власник змінився лише формально. Проте, існування реєстрації права комунальної власності є юридичною перешкодою в реалізації державою правомочностей користування та розпорядження землею.
Статтею 3 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Відносини в галузі охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, відтворення його природних комплексів регулюються Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», Законом України «Про природно-заповідний фонд України» та іншими актами законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Як передбачено ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
Згідно із Перехідними положеннями Земельного кодексу України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення.
У відповідності із ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є вилучення земельної ділянки у випадках, визначених законом (ст. 141 Земельного кодексу України).
За змістом ст. 149 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), земельні ділянки, надані в постійне користування із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. 
Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Частиною 9 ст. 149 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що Кабінет Міністрів України, зокрема, вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у державній власності, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та у випадках, визначених ст. 150 цього Кодексу. 
Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель, зокрема, відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.
Припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пунктах «в» і «г» частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України.
Отже, вилучення земель природно-заповідного фонду належить до виключних повноважень Кабінету Міністрів України.
Спірні земельні ділянки Кабінетом Міністрів України у встановленому законом порядку з державної власності не вилучалися.
Передача за рахунок земель природно-заповідного фонду земельних ділянок у комунальну власність легалізувала фактично протиправну зміну Ківерцівською РДА цільового призначення землі всупереч ч. 1 ст. 20 ЗК України без необхідних погоджень органів контролю. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 виклала висновок про те, що положення розділу ІІ «Землі України» ЗК України свідчать, що саме цільове призначення ділянки покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель, при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки. 
У постанові від 03.09.2020 №911/3306/17 Верховний Суд вказав, що держава, втручаючись у права щодо земельних ділянок, зокрема тих, які перебувають під посиленою правовою охороною, захищає загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні майна не на шкоду людині та суспільству і ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок. 
Вирішення питання зміни цільового призначення ділянок не обмежене власним розсудом органу, оскільки при прийнятті відповідного рішення належить керуватися вимогами земельного, природоохоронного та іншого законодавства і діяти з урахуванням загальних інтересів.
Частиною 1 ст. 20 та ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України визначено, що передача у власність земельних ділянок громадянам і юридичним особам зі зміною їх цільового призначення здійснюється за проектами землеустрою.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 Земельного кодексу України).
Відповідно до ч. 3 ст. 186-1 Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду, підлягає погодженню із структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Згідно з інформацією Волинської обласної державної адміністрації, облдержадміністрацією не погоджувалася відповідна землевпорядна документація, на підставі якої сформовано земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 та встановлено її цільове призначення.
У відповідності із ст. 19 Конституції України органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною (ст. 21 Земельного кодексу України).
Відповідно до ст. ст. 16, 21 Цивільного кодексу України, ст. 152 Земельного кодексу України одним зі способів захисту цивільних прав є визнання незаконними рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування. 
Як передбачено ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Враховуючи те, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 11-ОТГ від 03.12.2020 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність» та рішення Олицької селищної ради №2/8 від 24.12.2020 «Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради» стосується земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, які не можуть бути передані у комунальну чи приватну власність поза волею розпорядника – Кабінету Міністрів України (Волинської обласної державної адміністрації), такі рішення суперечать ст. ст. 116, 122, 123, 141, 149 ЗК України та порушують інтереси держави, що згідно зі ст. ст. 16, 21 ЦК України, ст. ст. 21, 152, 155 ЗК України є підставою для визнання їх незаконними та скасування в частині, що стосується земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620.
Щодо недійсності договору оренди земельної ділянки.
Зазначені окружною прокуратурою обставини доводять, що Олицька селищна рада на підставі незаконного наказу ГУ Держгеокадастру у Волинській області набула право комунальної власності на спірну земельну ділянку.
На підставі договору оренди від 10.08.2021 земельна ділянка з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 передана Олицькою селищною радою у користування строком на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ТОВ «Поля Волині», однак, згідно з вимогами п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України взагалі не могла бути предметом такого правочину між органом місцевого самоврядування та суб`єктом господарювання. 
Вказана земельна ділянка не вибула з володіння держави, а її зареєстрований власник змінився лише формально. Проте, існування договору оренди є юридичною перешкодою в реалізації державою правомочностей користування та розпорядження землею, оскільки ТОВ «Поля Волині» за відсутності рішення суду про визнання цього договору недійсним може ставити вимогу про продовження правовідносин оренди з дійсним власником земельної ділянки навіть після повернення її у державну власність. 
За ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання угод недійсними. 
У ст. 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 – 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину (ст. 215 ЦК України). 
Зміст ст. ст. 203, 215 ЦК України свідчить, що недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, зокрема дефектів (незаконності) змісту, форми, суб`єктного складу, волевиявлення тощо. 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладання) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторін і яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. 
Оспорювати правочин можуть не лише сторони, а й заінтересована особа, яка не була його стороною, проте її власний інтерес полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права. 
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі – це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. 
Згідно зі ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них.
За ст. 3 Закону України «Про оренду землі», об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. 
У ст. 4 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. 
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. 
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таке право вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. 
Договір оренди є правочином щодо розпорядження майном, а тому правом на його укладання, за ст. ст. 317, 319 ЦК України, наділений лише законний власник майна, тобто особа, що має всі правомочності щодо майна (користування, розпорядження та володіння).
Крім того, з урахуванням змісту ст. 178 ЦК України щодо неможливості вільного відчуження обмежених в цивільному обороті об`єктів право власності на майно набувається та право користування переходить від однієї приватної особи до іншої лише у тому разі, якщо майно не має передбачених законодавством обмежень в оборотоздатності. 
Зі змісту оспорюваного договору оренди, укладеного між Олицькою селищною радою та ТОВ «Поля Волині», убачається належність земельної ділянки на праві комунальної власності орендодавцю. 
Проте, право власності на спірну земельну ділянку належить державі та з огляду на вимоги закону орган місцевого самоврядування не може набувати право комунальної власності на неї, що беззаперечно підтверджує незаконність подальшого передання цієї земельної ділянки в користування ТОВ «Поля Волині», оскільки укладати договір оренди землі може лише законний власник майна. 
Також у оспорюваному договорі оренди вказано, що орендодавець гарантує, що земельна ділянка, яка є предметом договору, належить до земель , що можуть бути приватизовані згідно із законодавством України, вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, що суперечить вимогам ст. 178 ЦК України, ст. ст. 43, 44, 84 ЗК України, ст. ст. 5, 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. ст. 3, 7, 9, 53 Закону України «Про природно заповідний фонд України», які підтверджують статус зазначених ділянок як обмежено оборотоздатних і таких, що не можуть бути предметом договору оренди та, тим більше, приватизовані. 
Варто звернути увагу, що Положеннями про загальнозоологічний заказник місцевого значення «Зубр» заборонено передачу у господарське використання, оренду територій вказаного Заказника, що є самостійною підставою для визнання такого правочину недійсним.
Таким чином, оскільки при укладанні згаданого договору наведених вище вимог ЦК України, ЗК України, Законів України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про природно-заповідний фонд України» не дотримано, є визначені ст. ст. 203, 215 ЦК України правові підстави для визнання правочину недійсним.
Окремо варто звернути увагу на те, що наявність згаданих договорів перешкоджає Волинській обласній державній адміністрації у реалізації від імені держави правомочностей користування і розпорядження майном, оскільки з огляду на положення ст. 148-1 ЗК України у разі повернення спірної земельної ділянки у власність держави до Волинської обласної державної адміністрації перейдуть права та обов`язки за чинним договором оренди щодо таких земельних ділянок.
З огляду на викладене, враховуючи недотримання вимог законодавства при укладанні договору оренди, а також його спрямованість на перешкоджання законному власнику ділянки в реалізації права власності, наявні правові підстави для усунення державі в особі Волинської обласної державної адміністрації перешкод у користуванні ділянкою шляхом визнання договору оренди від 10.08.2021 недійсним.
Першочергово задоволення цих вимог призведе до усунення юридичних перешкод у реалізації права власності, унеможлививши вчинення ТОВ «Поля Волині» будь-яких юридично значимих дій на підставі цього договору та створення додаткових перешкод законним власнику спірної земельної ділянки у реалізації прав щодо неї шляхом, зокрема, відчуження майна, укладання щодо нього інших договорів, що передбачатимуть використання ділянки, проведення реєстраційних дій, об`єднання, поділ ділянки тощо. 
Такий спосіб захисту повністю відповідає критерію ефективності, оскільки співвідноситься зі змістом права, за захистом якого звертається позивач, характером порушення цього права та спричиненими цим порушенням наслідками.
Використання цього способу захисту якнайкраще забезпечить відновлення відповідних прав та інтересів держави, оскільки ця позовна вимога за своєю правовою природою є вимогою про усунення перешкод у користуванні майном і правовим наслідком її задоволення є створення державі в особі Волинської обласної державної адміністрації належних умов і можливостей для повноцінного використання та розпорядження земельними ділянками з кадастровими номерами 0721882000:06:000:1620. 
У постанові від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду виклала висновок про те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які спрямоване, тому його оскарження має на меті не позбавлення рішення юридичної сили, а захист інтересу у юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). 
Аналогічно у випадку із вказаними вище договорами їх існування зумовлює стан юридичної невизначеності, оскільки відповідачі посилаються на них як на обґрунтування своїх доводів про правомірність набуття у власність земельних ділянок. Визнання згаданих правочинів недійсними належним чином захистить інтерес держави у юридичній визначеності та усуне правові невідповідності у статусі відчужених ділянок, що свідчить про негаторний характер таких позовних вимог. 
Належність вимог про визнання правочинів недійсними до негаторних вбачається також зі змісту постанов Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14 та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, згідно з якими власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, оспорюючи договори або інші правочини.
Щодо скасування державної реєстрації права власності та права оренди спірної земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 334 ЦК України право на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає із дня такої реєстрації.
Оскільки за змістом ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то відповідний запис формально наділяє певними юридичними правами щодо земельної ділянки і одночасно створює перешкоди для реалізації своїх прав законному власнику – державі. 
Разом з цим державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. 
При дослідженні судом обставин наявності в особи права власності необхідно передусім встановити підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18).
Отже, державна реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права комунальної власності на об`єкт з обмеженою оборотоздатністю (у цьому випадку на земельні ділянки природно-заповідного фонду) за органом місцевого самоврядування, який не має на нього жодних прав, є перешкодою в реалізації державою речових прав на зазначений об`єкт.
Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними (абз.2 ч. 3 ст. 26 Закону).
Указані положення узгоджуються з п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», зокрема з приписами про те, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості. 
Крім того, необхідно зазначити, що навіть у випадку, якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема для державної реєстрації подані всі необхідні документи відповідно до закону та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), це не є перешкодою для задоволення позову. 
Така позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18 та Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 915/572/17. 
Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. 
Згідно з положеннями ст. ст. 84, 122 ЗК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом) обласні державні адміністрації є розпорядниками земель державної форми власності, які знаходяться на їхній території за межами населених пунктів, для всіх потреб та відповідно суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.09.2025 у справі № 911/90/23 вказала, що правомірними та ефективними способами захисту порушених прав законного власника земельної ділянки, що перебуває в чужому незаконному володінні іншої особи, за заявою якої проведено державну реєстрацію нової земельної ділянки, що включає в себе спірну земельну ділянку, є припинення речових прав на новоутворену (об`єднану) земельну ділянку, скасування державної реєстрації цієї ділянки та витребування спірної земельної ділянки в координатах, межах та конфігурації, що була передана попередньому власнику. Права позивача на витребувані земельні ділянки мають бути відновлені відповідно до ознак, конфігурації та розташування тих земельних ділянок, які були протиправно об`єднані відповідачем з іншими належними йому ділянками, та які як окремі об`єкти цивільних прав припинили своє існування.
Таким чином, подальша наявність відомостей щодо спірних земельних ділянок у Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої мають перебувати спірні земельні ділянки, оскільки реєстрація у Державному земельному кадастрі земельної ділянки з категорією "землі сільськогосподарського призначення" відносить її до земель комунальної власності, що надає право Олицькій селищній раді продовжувати здійснювати розпорядження землею, яка є власністю Держави і за категорією відносяться до земель природно-заповідного фонду.
Для забезпечення державі реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки, відомості про яку містяться у Державному земельному кадастрі.
Враховуючи зазначене та керуючись ст. ст. 26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 152 ЗК України, ст. 16 ЦК України, для забезпечення Волинській обласній державній (військовій) адміністрації реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно усунути перешкоди в користуванні нею шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності Олицької селищної (міської) ради на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки Товариства з обмеженою відповідальністю «Поля Волині» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Обґрунтування наявності порушення інтересів держави та підстав для їх представництва прокурором.
Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладена функція представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Право прокурора звертатися до суду в інтересах держави передбачено також ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України. 
Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. 
За ч. 4 ст. 56 ЦПК України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
У Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № № 3-рп/99 зазначено, що поняття «інтереси держави» є оціночним і в кожному конкретному випадку прокурор або його заступник самостійно визначає, посилаючись на законодавство, підстави подання позову, вказує, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. 
Так, п. 3 цього рішення суд, не пов`язуючи поняття з конкретними нормами, які підлягають тлумаченню, вказує, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих за захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. 
Необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою в забезпеченні на загальнодержавному рівні екологічної безпеки та охорони землі як національного багатства, зокрема спірних земельних ділянок природно заповідного фонду, порушення ґрунтового покриву (розорювання, дискування) яких заборонено законом. 
Позов прокурора про повернення державі спірних земельних ділянок природно заповідного фонду (особливо цінні землі) спрямований на збереження екосистеми України, захист довкілля і реалізацію екологічних прав громадян, а також контроль за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому, щоб таке використання та розпорядження відбувалося згідно з вимогами законодавства. 
Позитивні зобов`язання держави у сфері охорони навколишнього природного середовища закріплені у ст. 50 Конституції України, ст. ст. 10, 11 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», Законі України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року» та інших нормативно-правових актах. Незважаючи на те, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод безпосередньо не закріплює право на безпечне довкілля, питання щодо його захисту та впливу екологічних факторів на людину дедалі частіше стають предметом розгляду Європейським судом з прав людини, у тому числі у справах проти України. 
Таким чином, держава з метою захисту екосистеми України та дотримання екологічних прав громадян зобов`язана забезпечити належну охорону земель природно-заповідного фонду, у тому числі спірних земельних ділянок, які входить у межі НПП «Цуманська пуща». Виконання таких зобов`язань якнайкраще відповідає громадським інтересам, оскільки це сприятиме не лише збереженню унікального об`єкта екосистеми і стабільності навколишнього природного середовища, а й дасть населенню доступ до виняткового за красою та різноманітністю природного комплексу. 
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 наголосив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». 
Відповідно до положень ст. ст. 5, 10 та 246 ГК України забезпечення державою екологічної безпеки та підтримання екологічної рівноваги на території країни становить одну з конституційних основ правового господарського порядку. Держава здійснює екологічну політику, що забезпечує раціональне використання та повноцінне відтворення природних ресурсів, створення безпечних умов життєдіяльності населення. Здійснення будь-якої господарської діяльності, що загрожує життю і здоров`ю людей або становить підвищену небезпеку для довкілля, забороняється.
Отже, індивідуальне конституційне право на підприємницьку діяльність, що не заборонена законом, протиставляється публічному інтересу, який полягає в дотриманні вимог екологічної безпеки, забезпеченні державою права на безпечне довкілля, що закріплено у ст. 50 Конституції України, та, за загальним правилом, має безумовний пріоритет. 
Згадана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 01.12.2022 у справі № 360/4969/21.
Згідно зі ст. ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Принципами земельного законодавства є: поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом; забезпечення раціонального використання та охорони земель; пріоритет вимог екологічної безпеки. 
Таким чином, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Про це зазначив Верховний Суд у постанові від 22.06.2022 у справі № 752/3093/19. 
Ураховуючи викладене, подання цього позову про повернення земельних ділянок беззаперечно становить державний інтерес, оскільки стосується суспільно значущих правовідносин, а саме у відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності. 
У випадках, коли правопорушення стосується інтересів великої кількості громадян або потрібно захистити інтереси держави, підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, є виправданою (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Менчинська проти Російської Федерації», «Бацаніна проти Росії»). 
Також і Верховний Суд звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками, держава може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч. 3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ч. 1 ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (ст. ст. 18, 19, п. «а» ч. 1 ст. 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (ст. 14 Конституції України, п. 127 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, п. 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц, п. 148 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16). 
За таких обставин наявні підстави для захисту порушених інтересів держави та суспільства прокурором. 
Згідно зі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. 
Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. 
При цьому п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. 
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно. 
«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень – він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. 
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. 
Відповідно до ст. ст. 319, 386 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. 
Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі шляхом звернення до суду. 
Статтею 17 ЦК України передбачено, що орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду.
Згідно з положеннями ст. ст. 84, 122 ЗК України обласні державні адміністрації є розпорядниками земель державної форми власності, які знаходяться на їхній території за межами населених пунктів, для всіх потреб та відповідно суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах. 
Таким чином, на час звернення з даним позовом до суду Волинська обласна державна адміністрація (відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» – Волинська обласна військова адміністрація) має право звернутися до суду за захистом порушеного права як власник та розпорядник земель державної форми власності за межами населених пунктів для всіх потреб, а тому вона є належним позивачем у спірних правовідносинах, однак заходів для усунення порушень законодавства не вжила. 
Луцькою окружною прокуратурою з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави у спірних правовідносинах листом від 15.10.2025 № 53/1-663 вих-25 поінформовано Волинську обласну державну адміністрацію про виявлені порушення вимог природоохоронного законодавства щодо незаконності вибуття земель природно-заповідного фонду. 
Листом від 22.10.2025 №7701/27/2-25 Волинська обласна державна (військова) адміністрація не заперечила наявності порушень земельного та природоохоронного законодавства при розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 та повідомила окружну прокуратуру про вжиті заходи до усунення порушень, які, фактично, зводилися до листування правління екології та природних ресурсів облдержадмінстрації з Олицькою селищною радою та Ківерцівського НПП «Цуманська пуща». При цьому, дієвих заходів на захист інтересів держави, зокрема, повернення земельної ділянки у державну власність у судовому порядку, не вжито. 
Таким чином, незважаючи на очевидність порушення інтересів держави, наявність у позивача інформації про такі порушення з 2021 року, Волинською обласною державною (військовою) адміністрацією заходів щодо звернення до суду не вжито, що свідчить про нездійснення захисту інтересів держави. 
При цьому, листом від 22.10.2025 №7701/27/2-25 Волинська обласна державна (військова) адміністрація не заперечила щодо звернення Луцькою окружною прокуратурою до суду в її інтересах, повідомивши про свою обмеженість в коштах на сплату судового збору.
Враховуючи те, що спірні ділянки належать до земель державного природно заповідного фонду, які перебувають під особливою охороною держави, невжиття Волинською обласною державною адміністрацією (Волинською обласною військовою адміністрацією) протягом розумного строку, після отримання повідомлення про наявність порушень інтересів держави, заходів щодо їх поновлення є підставою для звернення прокурора до суду.
Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 № 912/2385/18. 
Як зазначено в п. 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18, факт незвернення до суду відповідного органу з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку з чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що узгоджується з нормами національного законодавства та практикою Європейського суду з прав людини. 
Враховуючи викладене, відповідно до ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявні підстави для пред`явлення цього позову Луцькою окружною прокуратурою в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації). На виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Луцькою окружною прокуратурою поінформовано Волинську обласну державну (військову) адміністрацію про звернення до суду з позовом в її інтересах.
З огляду на викладене, на підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ст.53 ГПК України заступник керівника Луцької окружної прокуратури обгрунтовано звернувся в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) з позовом до господарського суду, а тому правові підстави для залишення позову без розгляду відповідно до п.1 ч.1 ст.226 ГПК України, як про це просив відповідач-2, відсутні, оскільки Волинська обласна державна адміністрація (нині– Волинська обласна військова адміністрація) як власник та розпорядник земель державної форми власності за межами населених пунктів не вживала заходів для усунення порушень законодавства. 
З врахуванням вище викладеного суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання відповідача-2 про залишення без розгляду позовної заяви слід відмовити.
Оцінюючи за своїм переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідачів, то витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на них порівну.
Щодо заявленого відповідачем-2 клопотання про застосування позовної давності, судом враховано наступне.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Набуття права на захист, для здійснення якого встановлено позовну давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права.
Земельна ділянка, яка є предметом спору в цій справі, має спеціальний правовий титул, оскільки за своїми характеристиками належать до земель природно заповідного фонду, тому не може мати комунального чи приватного власника, про що детально зазначено вище в обґрунтуванні цього позову. 
Вибуття такої земельної ділянки з державної власності шляхом реєстрації права власності на неї за Олицькою селищною радою й укладання договору оренди з ТОВ «Поля Волині» свідчить про порушення прав держави на користування та розпорядження цією земельною ділянкою, що триває. 
Негаторний позов, який спрямований на захист прав законного володільця спірних земельних ділянок щодо користування і розпорядження ними, може бути заявлений упродовж всього часу тривання відповідного порушення. 
При цьому, власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права на земельну ділянку, у тому числі оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.
Подібні за змістом правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц та від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17. 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 зазначено, що оскарження незаконного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування спрямоване не на втрату ним юридичної сили, а на захист інтересу в юридичній визначеності на майбутнє. Такий інтерес порушується, допоки існує незаконне рішення (триваюче порушення). Тому це рішення можна оскаржити впродовж усього часу тривання порушення зазначеного інтересу. 
З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що оскарження будь-яких рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інші правочинів, на підставі яких відбулось передання у приватну (у цій справі комунальну) власність обмежених в обороті об`єктів, можливе протягом усього часу тривання відповідного порушення прав законного власника майна, оскільки їх чинність порушує інтерес у юридичній визначеності. 
У цій справі розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації № 342 від 19.12.2013, наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області № № 11-ОТГ від 03.12.2020 «Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність», рішення Олицької селищної ради №2/8 від 24.12.2020 «Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради» та договори оренди, фактично, є інструментом, за допомогою якого відповідачі формально законним способом продовжують перешкоджати державі реалізувати всі правомочності власника земельної ділянки. 
Вимоги про визнання незаконними та скасування рішень органів виконавчої влади, місцевого самоврядування, а договору оренди – недійсним та зобов`язання повернути земельну ділянку є елементами єдиного юридичного механізму захисту, спрямованого на досягнення реального результату у вигляді усунення законному власнику усіх перешкод у належному користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою.
Враховуючи правову природу спірних правовідносин, які за своїм характером є негаторними, та наведені вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правильного застосування матеріального права у справах відповідної категорії, оскільки земельна ділянка природно-заповідного фонду з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 продовжує перебувати у комунальній власності Олицької селищної ради та в оренді ТОВ «Поля Волині», а тому порушення прав її законного володільця – Волинської обласної державної (військової) адміністрації – на реалізацію усіх правомочностей власника триває, зазначений позов заявлено в межах позовної давності.
Отже, з врахуванням викладеного клопотання відповідача-2 до задоволення не підлягає.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.
Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.
За таких обставин, інші доводи та заперечення сторін судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору впливу не мають. 
Керуючись ст. ст. 129, 232, 236-242 ГПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Ківерцівської районної державної адміністрації №342 від 19.12.2013 “Про затвердження технічних документацій із землеустрою” в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної форми власності за межами населених пунктів Ківерцівського району Волинської області з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га.
3. Визнати незаконним та скасувати п. 13 додатку до наказу Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 11-ОТГ від 03.12.2020 “Про передачу земельних ділянок державної власності у комунальну власність” щодо передачі з державної власності у комунальну власність земельної ділянки з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га.
4. Визнати незаконним та скасувати п. 13 додатку до рішення Олицької селищної ради № 2/8 від 24.12.2020 “Про прийняття земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Олицької об`єднаної територіальної громади в особі Олицької селищної ради” щодо прийняття із земель державної власності у комунальну власність та реєстрації комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га.
5. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права комунальної власності Олицької селищної (на даний час - міської) ради (код ЄДРПОУ 04333879) на земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
6. Визнати недійсними договір оренди земельної ділянки площею 2,1701 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620, укладений 10.08.2021 між Олицькою селищною радою (код ЄДРПОУ 04333879) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Поля Волині” (код ЄДРПОУ 44298850).
7. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом скасування державної реєстрації права оренди Товариства з обмеженою відповідальністю “Поля Волині” (код ЄДРПОУ 44298850) на земельну ділянку з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
8. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620 площею 2,1701 га з цільовим призначенням “ 01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва” категорія земель – “землі сільськогосподарського призначення” шляхом скасування її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі.
9. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зобов`язання Олицької міської ради (код ЄДРПОУ 04333879) повернути у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) земельну ділянку площею 2,1701 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620.
10. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю “Поля Волині” (код ЄДРПОУ 44298850) повернути з незаконного користування у власність держави в особі Волинської обласної державної адміністрації (Волинської обласної військової адміністрації) (код ЄДРПОУ 13366926) земельну ділянку площею 2,1701 га з кадастровим номером 0721882000:06:000:1620.
11. Стягнути з Луцької районної державної адміністрації Волинської області (вул. Ковельська, 53, м. Луцьк, 43001, код ЄДРПОУ 04051415) на користь Волинської обласної прокуратури (вул.Винниченка,15, м.Луцьк, Волинська область, 43025, код ЄДРПОУ 02909915) 7267,20 грн (сім тисяч двісті шістдесят сім гривень 20 коп.) витрат по сплаті судового збору.
12. Стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області (вул. Винниченка, 67, м. Луцьк, 43025, код ЄДРПОУ 39767861) на користь Волинської обласної прокуратури (вул.Винниченка,15, м.Луцьк, Волинська область, 43025, код ЄДРПОУ 02909915) 7267,20 грн (сім тисяч двісті шістдесят сім гривень 20 коп.) витрат по сплаті судового збору.
13. Стягнути з Олицької міської ради (вулиця Замкова,17, смт Олика, Луцький р-н, Волинська об, 45263, код ЄДРПОУ 04333879) на користь Волинської обласної прокуратури (вул.Винниченка,15, м.Луцьк, Волинська область, 43025, код ЄДРПОУ 02909915) 7267,20 грн (сім тисяч двісті шістдесят сім гривень 20 коп.) витрат по сплаті судового збору.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повний текст рішення складено 26.05.2026.

Суддя І. О. Гарбар