Справа № 216/8213/25
провадження №2/216/1312/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 червня 2026 року м. Кривий Ріг

Центрально – Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: 
головуючого судді: Гайтко Л.А. 
за участю 
секретар судового засідання Маленька Т.О. 
позивача ОСОБА_1 
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним , -

В С Т А Н О В И В :

 
В провадженні Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним. 
У своїй позовній заяві, позивач просить суд: визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, Пахомовою Н.І., зареєстрованого в реєстрі за №1071, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони.
Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 30.10.2025 року, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 02.03.2026 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 
Ухвалою суду від 03.03.2026 року судом були витребувані докази по справі.
Позивачка  ОСОБА_1 в судовому засіданні 23.06.2026 року позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити в повному обсязі, не має заперечень проти заочного розгляду справи. 
Відповідач ОСОБА_2 в жодне призначене судове засідання: 29.01.2026, 23.02.2026, 02.03.2026, 09.04.2026, 20.05.2026, 23.06.2026 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, судові повістки направлені йому за адресою зазначеною в позовній заяві не отримує, додатково повідомлявся за допомогою оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», причини неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань та заяв не подав, відзив на позовну заяву від відповідача на адресу суду не надходив.
Верховний Суд у Постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини 8 статті178 ЦПК України.
За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
Відповідно до Договору дарування частки квартири від 03 квітня 2018 року, серії ННВ №633339, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, Пахомовою Н.І., зареєстрованого в реєстрі за №1071, ОСОБА_3 та Позивачка, ОСОБА_1 (дарувальники) передали у дар 3/4 частки трикімнатної квартири, розташованої на 3 поверсі дев`ятиповерхового житлового будинку, загальною площею – 64,9 кв.м., житловою площею – 38,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , їхньому сину – ОСОБА_2 (обрадовуваному). Від імені обдаровуваного в Договорі дарування зазначено ОСОБА_4 , яка була представником обдаровуваного згідно довіреності, посвідченої нотаріусом м. Москви, ОСОБА_5 27.03.2018 року за реєстраційним №77/794-н/77-2018-5-231.
Згідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 квітня 2018 року, власником 3 / 4 квартири за адресою: АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_2 .
Рішення подарувати квартиру ОСОБА_2 було обумовлено тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 сподівалися на допомогу зі сторони сина, оскільки ОСОБА_6 вже на момент складання спірного договору мала серйозні проблеми зі здоров`ям, які з плином часу тільки погіршуються, що вплинуло на її волевиявлення бо при інших обставинах не було б укладено правочин, та помилку правової природи правочину, а саме очікуючи надання догляду, якого не отримала.
Однак, 14 вересня 2019 року ОСОБА_2 отримав паспорт громадянина російської федерації № НОМЕР_1 та з 18 вересня 2019 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , чоловік Позивачки, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після початку повномасштабного вторгнення, ОСОБА_2 вирішив повністю припинити будь-яке спілкування з матір`ю та прийняв остаточне рішення залишитися проживати на території рф, відповідно матеріальна, моральна чи будь-яка інша допомога від Відповідача у сторону Позивачки відсутня взагалі та фактично відмовився від дару , що підтверджується наступним.
Згідно до Довіреності №50 АБ 9245170 від 18 лютого 2023 року (перекладеної з російської мови на українську і посвідченої 15 серпня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В., зареєстрованої в реєстрі за №9203), ОСОБА_2 цією довіреність уповноважив ОСОБА_1 продати за ціну та на умовах на свій розсуд належну йому квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у разі потреби представляти його інтереси в усіх судових, адміністративних органах, органах дізнання, прокуратурі та інших правоохоронних органах (оригінал довіреності додається до позовної заяви).
Відповідно до акту з місця проживання від 12 серпня 2015 року, громадянин ОСОБА_2 не проживає за місцем прописки ( АДРЕСА_1 ).
У позовній заяві позивачка звертаємє увагу суду на те, що на даний період часу ОСОБА_1 самостійно сплачує комунальні послуги за вказану квартиру, однак вартість цих послуг непосильна для її рівня доходу від пенсії. Саме тому Позивачка має бажання продати квартиру, яка є предметом даного спору і придбати меншу, яка б відповідала її фінансовому стану.
Відповідно до Довідки про доходи №7824 7184 7085 2814, видана ОСОБА_1 про те, що вона перебуває на обліку в Криворізькому центральному об`єднаному управлінні ПФУ в Дніпропетровській області і отримує пенсію за віком, розмір пенсії станом на вересень 2025 року становить 4659 гривень, 17 копійок.
Згідно квитанції до платіжної інструкції від 17 січня 2025 року на оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , загальна вартість оплати за комунальні послуги становила 3236,97 гривень.
Відповідно до квитанції до платіжної інструкції від 24 березня 2025 року на оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , загальна вартість комунальних послуг за лютий 2025 року становила 3390, 95 гривень, що становить майже 73% від доходу ОСОБА_1 .
Надані квитанції підтверджують той факт, що сума, яка витрачається на утримання квартири (без урахування витрат на ремонтні роботи у помешканні) занадто високі для рівня доходу Позивачки. 
Крім того, квартира за адресою: АДРЕСА_1 – єдине нерухоме майно, яке належало ОСОБА_1 . 
Також до позовної заяви долучено медичні документи ОСОБА_1 , які свідчать про той факт, що вона потребує постійного медичного лікування, відповідно грошового забезпечення та стороннього догляду, оскільки після смерті чоловіка залишилася сама. 
Відповідно до довідки, виданої 08 лютого 2016 року КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» Дніпропетровської області, ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні з 17 листопада 2016 року по 02 грудня 2016 року. Зазначений діагноз: лівобічний диспластичний коксартроз ІІІ ст. 18 листопада 2016 року була проведена операція – тотальне ендопротезування кульшового суглоба, тобто було повністю замінено пошкоджений природний суглоб штучним імплантатом.
Згідно до довідки УЗД, виданої 21 грудня 2017 року, у ОСОБА_1 було виявлено пухлиноподібне утворення у черевній порожнині.
Відповідно, значні ускладнення пов`язані зі здоров`ям слугували підставою у 2018 році для укладання договору дарування на Відповідача, як сина, з метою отримання догляду та утримання Позивача, яка обмежена в повноцінному функціонуванні, відповідно має значні ускладнення в обслуговуванні та утриманні квартири.
Згідно до карти пацієнта, виданої КНП «КМЛ №3», Клініко-діагностичним центром відділення №2, 18 листопада 2024 року ОСОБА_1 було діагностовано: ОСОБА_7 -дистрофічні зміни поперекового відділу хребта у вигляді остеохондрозу у комбінації зі спонділоартрозом, з протрузіями дисків. Антелістез L3. Протрузії дисків L2-3 та L4-5. Кила диску L3-4 .Артроз крижово-клубових суглобів. СПО, ендопротез лівого кульшового суглобу. Артроз правого кульшового суглобу II ст.
Відповідно до довідки лікаря-офтальмолога, виданої 07 лютого 2025 року, ОСОБА_1 діагностовано катаракту, ангіопатію сітківки. Позивачка стверджує, що вона не має коштів на те, щоб проводити подальші дослідження та оперативне втручання, хоча дане захворювання загрожує повній втраті зору.
Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8  пояснила, що знайома з позивачкою з 1987 року, багато років вони є сусідами, знала її померлого чоловіка та сина ОСОБА_2 . Повідомила, що після проведеної у 2017 році операції ОСОБА_1 дуже погано себе почувала, погіршився її стан здоров`я, чоловік позивачки теж серйозно хворів, мав перелом бедра, вони сподівались на допомогу сина. Їй відомо, що у позивачки та її чоловіка був намір передати квартиру сину з умовою, що він буде дбати про них, надаватиме матеріальну та фізичну допомогу, однак, наскільки їй відомо син позивача ОСОБА_9 поїхав до росії та вже кілька років не спілкується з матір`ю, не допомагає їй, інших родичів у ОСОБА_1 немає.
Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_10 надала свідчення про те, що вона  знайома з позивачкою з 1987 року, багато років вони є сусідами, у дружніх стосунках, сина позивачки ОСОБА_9 також знає, він виїхав закордон та багато років не навідує позивачку, не допомагає їй. Свідку відомо, що у позивачки були та є серйозні проблеми зі здоров`ям, також у її покійного чоловіка був перелом бедра та саме з мотивів отримання в майбутньому допомоги від сина позивачка та її чоловік уклали договір дарування квартири, сподіваючись на підтримку та допомогу зі сторони сина. Станом на зараз стосунки між позивачкою та сином відсутні, фактично він залишив її на самоті.
Викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи. 
Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну свідому уяву про предмет договору та досягли згоди про всі його істотні умови.
Відповідно до частина 1статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з частиною 2 статті 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Відповідно до частини 3 статті 203 Цивільного кодексу України,  волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини 5 статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України,  підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України).
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є Договором дарування. 
Відповідно до статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2021 року, у справі № 755/10850/18 в суті справи зазначено, що Позивачка, особа похилого віку, уклала договір дарування квартири, очікуючи на догляд з боку обдарованого. Після укладення договору обдарований не надавав обіцяного догляду, а Позивачка продовжувала проживати в квартирі та не передавала її обдарованому.
Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини 1 статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. 
Тож, Верховний Суд визнав договір дарування недійсним, оскільки встановив, що Позивачка помилилася щодо правової природи правочину, очікуючи надання догляду, якого не отримала. 
Враховуючи вищевикладене, можна зробити висновок, що ОСОБА_1 дійсно помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами, з тих підстав, що не отримала належного догляду і допомоги зі сторони Відповідача, квартира є єдиним житлом Позивача, а фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному не відбулось, так як Позивачка продовжує проживати в квартирі одна. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами у справі є будь-які відомості, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення учасників справи, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують позовні вимоги або заперечення, а також інші факти, що мають значення для розгляду справи та підлягають встановленню судом під час ухвалення рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними визнаються такі докази, на підставі яких можливо встановити реальні обставини справи. 
За ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають суду можливість зробити обґрунтований висновок про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Отже, з урахуванням задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 1211,20 грн. 

На підставі викладеного, керуючись статтями 203,215,229,717 Цивільного кодексу України, ст.ст. 258,259,263-265,268,273,280-283 ЦПК України, суд – 

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пахомовою Н.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1071, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої сторони.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.А. Гайтко