Постанова
Іменем України

24 червня 2026 року 
м. Київ 

справа № 372/6588/24
провадження № 61-3546св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Обухівська міська рада Київської області, 
третя особа - Головне управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, 

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року у складі судді: Рабчуна Р. О., та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року в складі колегії: Верланова С. М., Невідомої Т. О., Нежури В. А.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 , Обухівської міської ради Київської області, третя особа - ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, про визнання незаконним і скасування рішення міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, скасування державної реєстрації земельної ділянки у державному земельному кадастрі.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є спадкоємицею земельних ділянок у місті Обухів Київської області, право власності на які вона набула після смерті матері.

Вказувала, що межі ділянок були погоджені ще у 2002 році із сусідами, зокрема з чоловіком відповідачки ОСОБА_2 . Проте оформити спадщину та зареєструвати право власності позивачка не може, оскільки кадастровий реєстратор відмовив у реєстрації через накладання її ділянок на новоутворену земельну ділянку площею 0,0944 га (кадастровий номер 3223110100:01:047:0150), сформовану у 2021 році на підставі рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII та надану у власність ОСОБА_2 .

Позивачка вважала, що вказане рішення ради незаконним, оскільки при його прийнятті міська рада не перевірила наявність уже існуючих приватних земель у кварталі забудови, а ТОВ «Виробничий центр ДЗК» при виготовленні проекту землеустрою не врахувало її спадкові ділянки. Це призвело до накладання меж і фактичного блокування реалізації її спадкових прав.

ОСОБА_1 просила:
визнати незаконним та скасувати рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року про надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0944 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 ;
скасувати державну реєстрацію у державному земельному кадастрі земельної ділянки загальною площею 0,0944 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: 3223110100:01:047:0150, що зареєстрована за ОСОБА_2 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
вимога про скасування рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року вже розглядалася в іншій цивільній справі. 12 липня 2024 року рішенням Обухівського районного суду Київської області (справа № 372/5778/23) в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Обухівська міська рада Київської області, про скасування рішення було відмовлено в повному обсязі. У справі № 372/6588/24 судом зазначалося, що оскаржуване рішення ухвалено відповідно до повноважень органу місцевого самоврядування та не порушує законних прав і інтересів третіх осіб. Обставини, на які посилається позивачка у новому позові, не містять нових фактів чи доказів, які б могли змінити висновки попереднього судового рішення. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2025 року у справі № 372/5778/23 набрало законної сили. Фактично позивачка, подаючи новий позов, намагається домогтися перегляду остаточного рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2025 року у справі № 372/5778/23, що є недопустимим;
звертаючись із позовом, позивачка зобов`язана довести, яким чином рішенням Обухівської міської ради 17 сесії восьмого скликання № 450/91-17-VIII від 25 липня 2021 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», порушує її права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. На підтвердження права власності на земельну ділянку позивачкою не надано правовстановлюючого документа. Зі змісту позовної заяви чітко не зрозуміло яке право позивачки було прямо порушено діями відповідачки чи діями органу місцевого самоврядування;
накладення меж земельних ділянок не доведено належними та допустимими доказами. Оскільки позивач не набула права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , вона не має жодних законних підстав вимагати захисту її порушеного права, оскільки підстав для виникнення такого права не існує. Верховний Суд у постанові від 29 лютого 2018 року у справі № 910/21160/16 зазначив, що право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, тобто захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути тільки порушено у майбутньому і щодо якого не відомо, буде воно порушено чи ні. Спосіб захисту права шляхом подання позову з метою запобігання порушення права користування земельною ділянкою не відповідає заявленим позивачем вимогам про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування. Таким чином позивачка не мала права на позов, що є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. У випадку, якщо порушення права не відбулось і є підстави вважати, що його право буде порушено позивач мав право звернутися до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, з вимогою про заборону вчинення дій, які можуть порушити його право, з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню за умови, що є якщо є підстави очікувати їх наступ і є всі підстави вважати, що дії відповідних осіб неминуче призведуть до порушення його права;
обраний позивачкою спосіб захисту права не відповідає підставі заявленого нею позову і не ґрунтується на фактичних обставинах спору. У позовній заяві фактичною підставою позову визначено порушення права позивачки на володіння земельною ділянкою, однак будь-яких доказів на підтвердження саме цієї обставини позивачем суду не подавалось. Крім того, позивачка шляхом подання позову намагається захистити своє право володіння земельною ділянкою, однак позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою у цій справі не пред`являла, натомість просить за змістом позовних вимог позбавити і обмежити право власності інших осіб не будучи сама власницею, тому обраний спосіб захисту вочевидь не відповідає фактичним обставинам справи і не ґрунтується на законі. Недоведеними є посилання позову на порушення прав чи інтересів саме позивачки у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому достатніх підстав для задоволення позову позивачки саме до цього відповідача не має;
щодо скасування державної реєстрації у Державному земельному кадастрі земельної ділянки загальною площею 0,0944 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 3223110100:01:047:0150, що зареєстрована за ОСОБА_2 , ця вимога є похідною від скасування рішення Обухівської міської ради, оскільки державна реєстрація права власності здійснюється на підставі та у відповідності до рішення органу місцевого самоврядування. Скасування такого рішення автоматично унеможливлює законність реєстрації права власності на відповідну земельну ділянку та робить таку реєстрацію недійсною.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зазначений проект землеустрою, розроблений на підставі рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року, не був ані відхилений, ані скасований, а лише залишений без розгляду у зв`язку з дією законодавчих обмежень, зумовлених воєнним станом. Жодного рішення про відмову у його затвердженні уповноваженим органом не приймалося, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо протиправності дій органу місцевого самоврядування та свідчить про відсутність установленого порушення прав позивачки внаслідок прийняття чи реалізації спірного рішення;
матеріали справи не містять доказів того, що спірна земельна ділянка була остаточно сформована як об`єкт цивільних прав у встановленому законом порядку: відомості про неї не внесено до відповідної бази даних, кадастровий номер не присвоєно, а межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не винесено. Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 зобов`язана була довести, яким чином рішенням Обухівської міської ради 17 сесії восьмого скликання № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», порушені її права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, має перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивачки;
суд першої інстанції правильно врахував, що в іншій цивільній справі (справа № 372/5778/23) рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2024 року у задоволенні позову       ОСОБА_1 до   ОСОБА_2 , третя особа: Обухівська міська рада Київської області, про скасування рішення було відмовлено в повному обсязі. Цим судовим рішенням встановлено, що в позові ОСОБА_1 просила скасувати це ж саме рішення сесії Обухівської міської ради №450/91-17-8 VIII від 25 листопада 2021 року «Про надання ОСОБА_4 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0944 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 ». Обґрунтовуючи позовну заяву у справі № 372/6588/24 ОСОБА_1 зазначала, що земельна ділянка відповідачки накладається на її земельну ділянку у зв`язку з чим, це рішення Обухівської міської ради №450/91-17- VIII від 25 листопада 2021 року порушує її право на користування земельною ділянкою, тому вона вважала за необхідне скасувати дане рішення, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом. У справі № 372/6588/24 судом встановлено, що ОСОБА_1 посилалася на накладення меж земельної ділянки ОСОБА_2 на ділянку її померлої матері ОСОБА_5 , зазначаючи 97,93% та 73% накладки, однак належних і допустимих доказів цього не подала. Земельна ділянка, на яку вона посилалася, не була внесена до Державного земельного кадастру, кадастровий номер їй не присвоювався, межі в натуру не виносилися. Поданий нею лист від імені ТОВ «Виробничий центр ДЗК» не містить дати, номера та підпису, тому суд визнав його неналежним доказом. Суд у справі № 372/6588/24 зазначив, що рішення міської ради про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою є лише стадією набуття права на землю. ОСОБА_1 не надала правовстановлюючих документів, не довела наявності сформованої та зареєстрованої земельної ділянки і не довела порушення свого права. У зв`язку з недоведеністю порушеного права та невідповідністю обраного способу захисту суд відмовив у задоволенні позову повністю. Указане рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2024 року у справі № 372/6588/24 в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили;
за встановлених обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про застосування преюдиційності. Факти та правові висновки, встановлені рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2024 року у справі № 372/5778/23, яке набрало законної сили, є обов`язковими для суду при розгляді цієї справи та не підлягають повторному доказуванню, сумніву чи переоцінці. Тому вимога ОСОБА_1 про скасування рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року є необґрунтованою, оскільки тотожний предмет спору вже був предметом судового розгляду, а обставини, на які вона знову посилається, не свідчать про наявність нового або невирішеного порушення її прав. Фактично у цій справі ОСОБА_1 знову оспорює рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року в частині надання ОСОБА_2 дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0944 га по АДРЕСА_1 . Саме ця вимога про визнання незаконним і скасування зазначеного рішення ради уже була предметом розгляду у справі №372/5778/23, за результатами розгляду якої рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2024 року у задоволенні позову було відмовлено, і це рішення набрало законної сили. Отже, у частині оскарження рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року предмет спору є тотожним, оскільки йдеться про те саме рішення, тих самих сторін та ті самі доводи щодо накладення меж і порушення права користування земельною ділянкою. Наведена процесуальна стратегія ОСОБА_1 суперечить принципу юридичної визначеності, що передбачає повагу до принципу res judicata (принципу остаточності рішень суду), який в свою чергу є фундаментальним аспектом верховенства права;
що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність тотожності предмета і підстав позову, то колегія суддів зазначає, що у частині оскарження рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року спір є аналогічним тому, який вже розглядався у справі № 372/5778/23. Як у справі № 372/5778/23, так і в справі, яка переглядається, позивачка ОСОБА_1 обґрунтовує незаконність цього ж рішення ради накладенням меж земельної ділянки площею 0,0944 га (кадастровий номер 3223110100:01:047:0150) на її спадкові земельні ділянки та порушенням її права користування. Отже, не лише рішення, а й фактичні підстави його оскарження є тими самими, що вже були предметом судової оцінки. Таким чином, враховуючи, що вимога ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року вже була предметом судового розгляду у справі № 372/5778/23, за результатами якого ухвалено рішення, що набрало законної сили, а наведені у цій справі доводи й фактичні підстави оскарження (зокрема посилання на накладення меж та порушення права користування) є тотожними тим, які вже отримали судову оцінку, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність преюдиційності встановлених обставин і необхідність застосування принципу res judicata, що унеможливлює повторне вирішення спору щодо того самого рішення між тими самими особами, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині є законним і обґрунтованим. При колегія суддів звертає увагу на тому, що у даному випадку правове значення має саме преюдиційність обставин, установлених рішенням суду, яке набрало законної сили, а не встановлення повної тотожності спору. Повна тотожність сторін, предмета і підстав позову відповідно до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, що є іншим процесуальним інститутом. Натомість у цій справі суд першої інстанції обґрунтовано виходив із обов`язковості врахування раніше встановлених фактів і правових висновків щодо правомірності рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року, які не можуть бути повторно поставлені під сумнів або переоцінені, що і зумовлює відхилення відповідного доводу апеляційної скарги;
доводи апеляційної скарги про те, що після смерті ОСОБА_5 . 21 січня 2021 року ОСОБА_1 прийняла спадщину, а відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України право власності на спадкове майно виникло у неї з моменту відкриття спадщини, не спростовують законності висновків суду першої інстанції. У межах розгляду цієї справи право позивачки на прийняття спадщини, а також сам факт виникнення у неї права власності на спадкове майно не оспорюються жодною зі сторін. Натомість предметом спору є правомірність рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року та здійсненої на його підставі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3223110100:01:047:0150. Тому посилання скаржника на момент виникнення спадкового права та відсутність кадастрового номера саме по собі не доводить протиправності спірного рішення органу місцевого самоврядування і не впливає на правильність висновку суду про відмову в позові;
колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0944 га (кадастровий номер 3223110100:01:047:0150), зареєстрованої 06 січня 2022 року за ОСОБА_2 , оскільки ця вимога є похідною від оскарження рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року. Як установлено вище, реєстрація земельної ділянки відповідачки площею 0,0944 га у Державному земельному кадастрі та присвоєння їй кадастрового номера 3223110100:01:047:0150 були здійснені на підставі розробленого проєкту землеустрою, виготовленого ТОВ «Виробничий центр ДЗК» на виконання зазначеного рішення ради. Оскільки підстав для визнання незаконним рішення Обухівської міської ради № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року судом не встановлено, яке стало правовою підставою для розроблення проєкту землеустрою та подальшої державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3223110100:01:047:0150, то відсутні й самостійні правові підстави для скасування її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі, так як така реєстрація є похідною від чинного та нескасованого рішення органу місцевого самоврядування і не може бути визнана незаконною за відсутності встановленої судом протиправності первісного акта.

Аргументи учасників справи

18 березня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року (повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року), в якій просить:
скасувати оскаржені судові рішення;
справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
апеляційний суд мав дослідити рішення Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2024 року у справі № 372/5778/23 на наявність або відсутність фактів, що становлять преюдиційне значення для сторін у справі № 372/6588/24 та надати належну правову оцінку юридичним фактам, що встановлені судом під час розгляду справи і правовим висновкам суду, розділити реальні факти та правові висновки та викласти свою правову позицію, щодо вказаних фактів та обставин у постанові. Рішення суду першої інстанції не містить чіткого обґрунтування які саме факти встановлено рішенням суду у справі № 372/5778/23 від 12 липня 2024 року, що мають преюдиційне значення, а що є правовою оцінкою суду, яка не є обов`язковою для суду під час розгляду справи;
існує необхідність у формуванні висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме формування єдиної правозастосовної практики щодо п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про Державний земельний кадастр» та частини третьої статті Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»;
суди помилково застосували до вирішення спору принцип «res judicata»;
суди помилково ототожнили предмет спору у справі № 372/6588/24 та у справі № 372/5778/23, та сприйняли повторне звернення ОСОБА_1 як намір переглянути рішення суду яке набрало законної сили. У справі № 372/6588/24 інший предмет спору та сторони, хоча підстава позову є такими ж як і у справі № 372/5778/23;
під час розгляду справи № 372/5778/23 судом не встановлено фактів, які б становили преюдиційні обставини, що перешкоджають скасуванню державної реєстрації у відомостях державного земельного кадастру земельної ділянки, що зареєстрована за ОСОБА_2 , яка накладається на земельні ділянки, що належать ОСОБА_1 а також преюдиційних обставин, що унеможливлюють визнання незаконним та скасування рішення Обухівської міської ради Київської області № 450/91-17-VII1 від 25 листопада 2021 року, що підтверджується рішенням Обухівського районного суду від 12 липня 2024 року у справі № 372/5778/23;
оскільки в матеріалах справи міститься Державний акт на право приватної власності на землі, а також спадкова справа, якою підтверджуються спадкові права ОСОБА_1 , суд зробив помилковий висновок про відсутність у позивачки права власності на земельні ділянки. Спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених у главі 29 ЦК України.

27 квітня 2026 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить:
у задоволені касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити;
залишити в силі оскаржені рішення.

Відзив мотивований тим, що:
рішенням Обухівської міської ради 17 сесії восьмого скликання № 450/91 -17-VIII від 25 листопада 2021 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою. Проект землеустрою був погоджений з усіма суміжними землевласниками пройшов відповідні перевірки. У подальшому відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» здійснено реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер 3223110100:01:047:0150;
позивач зобов`язана була довести, яким чином рішення Обухівської міської ради 17 сесії восьмого скликання № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність», порушує її права та законні інтереси. Позивач звернулася до суду з позовом про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним скасуванням кадастрового номеру, з посиланням на те, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223110100:01:047:0150 частково накладається на земельну ділянку, належну їй;
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є його набувачем. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними;
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування AT «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності Особи». Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов. За таких обставинах, в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту є позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві власності позивачу та накладається на земельну ділянку, що знаходяться у власності відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження№ 14-90цс23)). Таким чином, у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним скасуванням кадастрового номеру земельної ділянок, належить відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

13 травня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 14 квітня 2026 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 серпня 2021 року у справі № 160/5671/21; від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21; від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19; від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц; від 22 березня 2023 року у справі № 463/6829/21-ц; від 04 грудня 2022 року у справі № 619/2766/19; від 17 вересня 2024 року у справі № 686/27476/21; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_5 . 

Спадкоємцем після смерті матері ОСОБА_5 є ОСОБА_1 .

15 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та успадкувала житловий будинок, а щодо земельної ділянки нотаріусом було зобов`язано її виготовити технічну документацію із землеустрою для отримання кадастрового номеру на земельну ділянку покійної матері ОСОБА_5 .

Рішенням Обухівської міської ради 17 сесії восьмого скликання № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0944 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вказаного рішення Обухівської міської ради 17 сесії восьмого скликання № 450/91-17-VIII від 25 листопада 2021 року ОСОБА_2 замовила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в межах населеного пункту на території Обухівської міської ради Київської області у ТОВ «Виробничий центр ДЗК», яке виготовило такий проект землеустрою.

06 січня 2022 року після виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та у відповідності до Закону України «Про Державний земельний кадастр» здійснено реєстрацію земельної ділянки відповідачки ОСОБА_2 у Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер 3223110100:01:047:0150.

Під час реєстрації земельної ділянки в ДЗК з кадастровим № 3223110100:01:047:0150 жодних відомостей про розташування інших ділянок, зокрема, земельної ділянки належної ОСОБА_1 - не було.

Після розроблення проекту землеустрою ОСОБА_2 подала його на затвердження до відповідного органу, однак із початком бойових дій та введенням воєнного стану розгляд цього питання було зупинено.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 12 липня 2024 року у справі № 372/5778/23 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Обухівська міська рада Київської області, про скасування рішення відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/120656931). У рішенні зазначено, що: «Позивачка звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просить Скасувати рішення сесії Обухівської міської ради №450/91-17-8(рим) від 25 листопада 2021 року «Про надання ОСОБА_4 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0944 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 . Обґрунтовуючи позовну заяву зазначила, що земельна ділянка відповідачки накладається на її земельну ділянку у зв`язку з цим, Рішення Обухівської міської ради №450/91-17-8(рим) від 25 листопада 2021 року «Про надання ОСОБА_4 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0944 га для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 порушує її право на користування земельною ділянкою, тому вона вважає за необхідне скасувати дане рішення, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом».

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року всправі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).

Касаційний суд уже зауважував, що:

правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), по своїй суті не є правочином. Як наслідок до незаконності правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані;

незаконність правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про незаконність правового акта індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим;

про порушення суб`єктивного права правовим актом індивідуальної дії, виданим органом місцевого самоврядування (частина перша статті 21 ЦК України), може свідчити те, що він перешкоджає суб`єкту в реалізації його права або інтересу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2025 року у справі № 465/820/23 (провадження № 61-2509св25), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (частина третя 152 ЗК України).

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту спірних правовідносин, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152), від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (пункт 55)).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна одночасна наявність трьох складових: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається (див. постанови Верховного Суду від 30 травня 2024 року у справі № 757/130/22-ц (провадження № 61-15800св23), від 09 травня 2024 року в справі № 753/876/23 (провадження № 61-16231св23), від 17 квітня 2024 року в справі № 669/417/22 (провадження № 61-12939св23)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зазначено, що «підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу». Аналогічні висновки сформульовані в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2023 року у справі № 750/9187/22 (провадження № 61-5459св23), від 17 квітня 2024 року у справі № 669/417/22 (провадження № 61-12939св23), від 30 травня 2024 року у справі № 757/130/22-ц (провадження № 61-15800св23) та інших.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18 зазначено, що «вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказано, що:
«офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам статей 73, 76-79 ГПК, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті. 
При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих самих питань, однак, з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельні ділянки, які належать позивачу, на земельну ділянку, передану СТ «Економіст» у постійне користування на підставі рішення Гнідинської сільської ради народних депутатів від 27.09.2001 № 77 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 000331 від 10.12.2001 та огороджену парканом з розсувними воротами. Дослідження відповідної обставини дійсно потребує спеціальних знань. 
Крім того, у зв`язку з тим, що саме позивачем, як ініціатором судового провадження у даній справі, не надано доказів знаходження вказаних ділянок на території відповідача, а для з`ясування вказаної обставини суд дійшов висновку щодо необхідності призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи, місцевий суд мотивовано попередньо поклав судові витрати за проведення такої експертизи саме на позивача. Однак, судова експертиза була не проведена, оскільки позивачем не здійснено її оплату, хоча такий обов`язок покладався саме на відповідну особу».

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина перша статті 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання незаконним і скасування рішення міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, скасування державної реєстрації земельної ділянки у державному земельному кадастрі. Позивачка посилалася на те, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223110100:01:047:0150, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , частково накладається на належну їй земельну ділянку, яку вона успадкувала після смерті матері ОСОБА_5 ;
при відмові у задоволенні позову суди послалися на те, що права позивачки не порушені, оскільки накладення меж земельних ділянок не доведено належними та допустимими доказами;
поза увагою судів залишилось те, що при зверненні із позовом в обґрунтування наявності перетину меж земельних ділянок (т.1, а.с. 2-7) позивачка надала: копію технічної документації зі складання державних актів на право власності на землю громадян м. Обухів Київської області в частині земельної ділянки, що належала ОСОБА_5 (т.1, а.с.17-20), копії актів про встановлення на місцевості та погодження зовнішньої межі земельної ділянки (т.1, а.с.21, 22), копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), які належали ОСОБА_5 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства (т.1, а.с.24-50);
Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області надало копію технічної документації зі складання державних актів на право власності на землю громадян м. Обухів Київської області в частині земельної ділянки, що належала ОСОБА_5 , з відомостями про координати поворотних точок меж даної земельної ділянки (т.1, а.с.174-214);
також у матеріалах справи наявна копія проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 , щодо земельної ділянки загальною площею 0,0944 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 3223110100:01:047:0150 (т.1, а.с.215-240);
суди не врахували, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
суди не надали оцінки зазначеним доказам на предмет того, чи доводять вони наявність (відсутність) накладення меж земельних ділянок.

За таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позову. Тому оскаржені судові рішення належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. 

У зв`язку з наведеним, касаційний суд вважає, що: касаційну скаргу належить задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України). 

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. 

У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:
«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.
З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційних скарг, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року, постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року скасувати, а справу передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року та постанова Київського апеляційного суду від 10 лютого 2026 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко