ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 червня 2026 року місто Київ
Справа № 759/16454/24
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10941/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,
за участю секретаря судового засідання: Рябошапки М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Хайнацькою Оксаною Федорівною, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року (ухвалене у складі судді П`ятничук І.В., присяжних: Долінченка О.М., Теренчука Р.Д.)
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна

ВСТАНОВИВ 

Короткий зміст заяви 

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , звернувся до суду через свого представника - адвоката Капусту М.В. із заявою, у якій просив:
1) визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 - недієздатною;
2) призначити опікуном ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_2 доводиться заявнику матір`ю, страждає психічним захворюванням, перебуває на обліку у лікаря-психіатра з приводу хронічного нервово-психічного захворювання. Через хворобу ОСОБА_2 не може розуміти значення своїх дій, керувати ними, потребує опіки та постійного стороннього догляду, нагляду та допомоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Святошинський районний суд м. Києва рішенням від 03 грудня 2025 року заяву задовольнив частково, та вирішив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 - обмежено дієздатною. Строк дії рішення про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежено дієздатною становить два роки - до 03.12.2027. В іншій частині заявлених вимог відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу 

Не погодившись із таким рішенням, представник заявника - адвокат Хайнацька О.Ф. 02 січня 2026 року через систему «Електронний суд» подала через Святошинський районний суд м. Києва апеляційну скаргу, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2026 року була повернута скаржнику у зв`язку із поданням скарги в інший спосіб, ніж до суду апеляційної інстанції.
В подальшому апеляційну скаргу було подано повторно до апеляційного суду.
Зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував ст. 39 ЦК України, оскільки встановлені у справі обставини свідчать саме про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 недієздатною, а не лише обмежено дієздатною.
Зокрема у справі наявні медичні документи та висновок судово-психіатричної експертизи № 1149 від 06 серпня 2025 року, якими підтверджено наявність у ОСОБА_2 тяжкого, хронічного та стійкого психічного розладу - органічного ураження головного мозку з деменцією змішаного генезу. Експертиза встановила виражені когнітивні порушення, повну дезорієнтацію в часі та просторі, відсутність критичної оцінки власного стану, нездатність до самообслуговування, потребу в постійному сторонньому догляді, а також нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Вважає рішення суду внутрішньо суперечливим, оскільки суд фактично визнав наявність у ОСОБА_2 тяжкого психічного розладу, втрату самостійності, потребу в догляді та неможливість усвідомленої поведінки, однак дійшов висновку лише про обмеження її цивільної дієздатності.
Звертає увагу, що у висновку експерта міститься фраза про можливість визнання особи обмежено дієздатною за ст. 36 ЦК України, однак така частина висновку має правовий, а не медичний характер. Експерт має встановлювати психічний стан особи та її здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, тоді як остаточна правова кваліфікація належить виключно до компетенції суду.
Суд безпідставно послався на постанову Пленуму Верховного Суду УРСР 1972 року, але не врахував актуальну практику Верховного Суду, відповідно до якої розмежування недієздатності та обмеженої дієздатності залежить від того, чи зберегла особа хоча б часткову здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Вказує, що деменція змішаного генезу тяжкого ступеня є стійким, незворотним і прогресуючим психічним захворюванням, яке об`єктивно виключає можливість самостійної участі особи у цивільних правовідносинах та вчинення навіть простих побутових правочинів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи 

Інші учасники справи правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні представник заявника - адвокат Хайнацька О.Ф. апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити з підстав викладених у ній.
Особа, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною - ОСОБА_2 висловила позицію, що бажає аби її син утримував та піклувався про неї, її представник - адвокат Сафіна Ф.Ф. з огляду на позицію довірителя вважала за можливе апеляційну скаргу та заяву задовольнити.

Фактичні обставини справи, встановлені судом 

Cуд першої інстанції установив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є матір`ю заявника по справі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 44).
Згідно з довідкою КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія» № 517 від 08.05.2024 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку у лікаря-психіатра з приводу хронічного нервово-психічного захворювання (а.с. 25).
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 1149 від 06.08.2025 ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 страждає на психічний розлад у вигляді: органічного ураження головного мозку судинного генезу (гіпертонічна хвороба, церебросклероз) з помірним інтелектуально-мнестичним зниженням та вираженим тривожним синдромом (МКХ-10 : F 08ю8), який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (згідно зі ст. 36 ЦК України), ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за своїм психічним станом не здатна повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; за своїм психічним станом ОСОБА_2 не здатна повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (може бути визнана «обмежено дієздатною» згідно зі ст. 36 ЦК України (а.с. 88-91).

Позиція суду апеляційної інстанції 

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О. В., пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню із ухваленням нового судового рішення.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права 

За правилами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Якщо суд відмовить у задоволенні заяви про визнання особи недієздатною і буде встановлено, що вимога була заявлена недобросовісно без достатньої для цього підстави, фізична особа, якій такими діями було завдано моральної шкоди, має право вимагати від заявника її відшкодування.
Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ч. 1 ст. 40 ЦК України).
За приписами ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1). Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи (п. 1 ч. 2). У випадках, встановлених пунктами 1, 3, 4, 9, 10 частини другої цієї статті, розгляд справ проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних (ч. 4). У випадках, встановлених пунктами 1, 9 і 10 частини другої цієї статті, розгляд справ проводиться судом за обов`язковою участю адвоката особи, стосовно якої розглядається справа. У разі якщо особа не залучила адвоката, суд залучає його через орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правничої допомоги. Рішення суду про доручення призначити адвоката негайно, але не пізніше двох робочих днів, надсилається відповідному органу (установі), уповноваженому законом на надання безоплатної правничої допомоги, для виконання (ч. 5).
Згідно з ч. 3 ст. 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
У постанові Верховного Суду від 25 грудня 2024 року у справі № 209/2893/22 зазначено, що першочерговим у цій категорії справ є з`ясування судом наявності правосуб`єктності заявника, а саме, чи належить він до певної групи осіб, які мають право на подання заяви про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення їй опікуна.
Відповідно до ч. 3 ст. 297 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу (ч. 1 ст. 298 ЦПК України).
Відповідно до ст. 299 ЦПК України, справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, стосовно якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її адвоката та представника органу опіки та піклування. З урахуванням стану здоров`я особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, її участь у розгляді справи може відбуватися у режимі відеоконференції з психіатричного чи іншого лікувального закладу, в якому перебуває така особа, про що суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі. Питання про виклик фізичної особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, вирішується в кожному випадку судом із урахуванням стану її здоров`я.
Крім того, суд ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. Строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років (ст. 300 ЦПК України).
Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод (абзац третій підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Згідно зі ст. 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.
Відповідно до ст. 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.
Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (ч. 1 ст. 60 ЦК України).
Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.
У постанові від 19 жовтня 2016 року по справі № 6-384цс16 Верховний Суд України зазначив, що при проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними. Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений.
Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 463/2503/18 зазначив, що «висновок про недієздатність фізичної особи слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в сукупності за умови, що особа страждає саме хронічним, стійким психічним розладом, внаслідок чого у особи виникає абсолютна неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про визнання особи недієздатною не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. При проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними».

Задовольняючи заяву частково суд виходив із того, що з огляду на встановлені обставини справи є підстави для визнання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 обмежено дієздатною. Водночас відсутні підстави для визнання її недієздатною, відповідно й призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 .
Колегія суддів не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.
У постанові від 19 квітня 2021 року у справі № 755/12409/15-ц Верховний Суд зазначив, що: «Визнання особи недієздатною та обмежено дієздатною відрізняється як за вимогами, про які просить заявник, так і за правовими наслідками: за підставами. Разом із тим їх одночасна зміна не допускається. Тому особа не може бути визнана обмежено дієздатною, якщо наявна лише частина обставин, які є підставою для визнання її недієздатною. При цьому суд не наділений повноваженнями на власний розсуд змінювати підстави заяви у випадку зміни її вимог. Крім того, чинний ЦПК не передбачає можливості часткового задоволення заяви про визнання особи недієздатною».
Наведений правовий висновок Верховного Суду підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки у цій справі заявник звернувся до суду саме із заявою про визнання ОСОБА_2 недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна. Заява про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_2 , встановлення над нею піклування та призначення піклувальника у встановленому законом порядку не подавалася, а предмет заяви заявником не змінювався.
За таких обставин, суд першої інстанції мав перевірити наявність або відсутність саме тих юридичних фактів, з якими закон пов`язує можливість визнання фізичної особи недієздатною відповідно до ст. 39 ЦК України. У разі встановлення відсутності сукупності таких підстав суд повинен був відмовити у задоволенні заяви про визнання особи недієздатною, а не ухвалювати рішення про обмеження цивільної дієздатності.
Визнання фізичної особи недієздатною та обмеження її цивільної дієздатності є різними за своєю правовою природою інститутами, які мають різні матеріально-правові підстави та різні правові наслідки. Для визнання особи недієздатною необхідним є встановлення хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Натомість для обмеження цивільної дієздатності достатнім є встановлення психічного розладу, який істотно впливає на здатність особи усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, тобто не виключає таку здатність повністю.
Таким чином, установивши відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 недієздатною, суд першої інстанції не мав процесуальних повноважень частково задовольняти заяву шляхом визнання її обмежено дієздатною, оскільки таке рішення фактично змінило предмет розгляду справи та вийшло за межі заявлених вимог.
Колегія суддів також враховує, що висновок судово-психіатричного експерта № 1149 від 06 серпня 2025 року не підтверджує наявності передбачених ст. 39 ЦК України підстав для визнання ОСОБА_2 недієздатною.
Так, згідно з цим висновком ОСОБА_2 страждає на психічний розлад у вигляді органічного ураження головного мозку судинного генезу з помірним інтелектуально-мнестичним зниженням та вираженим тривожним синдромом, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Водночас експерт не дійшов категоричного висновку про те, що ОСОБА_2 внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу повністю не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Навпаки, у висновку зазначено, що за своїм психічним станом ОСОБА_2 не здатна повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також наведено посилання саме на ст. 36 ЦК України, яка регулює питання обмеження цивільної дієздатності фізичної особи. Така характеристика психічного стану особи не є тотожною абсолютній неспроможності усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, яка необхідна для застосування ст. 39 ЦК України.
Описова частина висновку експерта також не свідчить про повну втрату ОСОБА_2 здатності до усвідомленої поведінки. Під час експертного дослідження вона була доступною до контакту, орієнтованою у власній особі та місці перебування, повідомляла окремі біографічні відомості, обставини свого проживання, сімейні обставини, стан здоров`я та отримання допомоги від родичів. При цьому встановлені експертом порушення охарактеризовані як помірне інтелектуально-мнестичне зниження у поєднанні з вираженим тривожним синдромом, що за змістом самого висновку істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але не виключає таку здатність повністю.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок експерта підтверджує наявність у ОСОБА_2 тяжкого, хронічного та стійкого психічного розладу, який унеможливлює усвідомлення нею значення своїх дій та керування ними, не відповідають змісту висновку № 1149. Сам факт наявності психічного розладу, потреби у сторонній допомозі, погіршення пам`яті чи складнощів у самостійному побутовому функціонуванні не є самостійною та достатньою підставою для визнання особи недієздатною без встановлення саме абсолютної неспроможності усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Колегія суддів також зазначає, що наведена у висновку експерта вказівка про можливість визнання ОСОБА_2 обмежено дієздатною за ст. 36 ЦК України має оцінюватися судом у сукупності з іншими доказами та не змінює меж заявлених у цій справі вимог. Остаточне вирішення питання про правовий статус особи належить до компетенції суду, однак суд вирішує це питання лише в межах належно поданої заяви та з урахуванням процесуальних правил відповідного виду провадження.
За таких обставин доводи апеляційної скарги є обґрунтованими лише в частині помилковості рішення суду першої інстанції про часткове задоволення заяви шляхом визнання ОСОБА_2 обмежено дієздатною. Водночас доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 недієздатною не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Окремо колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_2 обмежено дієздатною, безпідставно визначив строк дії такого рішення у два роки - до 03 грудня 2027 року.
Проте ч. 6 ст. 300 ЦПК України передбачає, що строк дії рішення визначається судом лише у разі визнання фізичної особи недієздатною і не може перевищувати двох років. Натомість положення ЦК України та ЦПК України не передбачають встановлення строку дії рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи. Таке обмеження діє до його скасування у встановленому законом порядку в разі видужання особи або такого поліпшення її психічного стану, який відновлює у повному обсязі здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суд, установивши відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 недієздатною, безпідставно змінив предмет заяви та визнав її обмежено дієздатною, а також помилково визначив строк дії такого рішення.
Водночас наявні у справі докази, зокрема висновок судово-психіатричного експерта № 1149 від 06 серпня 2025 року, не підтверджують передбаченої ст. 39 ЦК України сукупності підстав для визнання ОСОБА_2 недієздатною, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення заяви без задоволення.
При цьому залишення цієї заяви без задоволення не позбавляє заінтересованих осіб права у встановленому законом порядку звернутися до суду з окремою заявою про обмеження цивільної дієздатності ОСОБА_2 , встановлення над нею піклування та призначення піклувальника за наявності для цього передбачених законом підстав. Також суд зазначає, що відмова в задоволенні заяві в даній справі не позбавляє заявника повторно порушувати питання про визнання особи недієздатною в разі погіршення психічного стану особи.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги 

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів установила, що суд першої інстанції, розглядаючи заяву про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна, безпідставно вийшов за межі заявлених вимог, визнавши ОСОБА_2 обмежено дієздатною, хоча чинний ЦПК України не передбачає можливості часткового задоволення заяви про визнання особи недієздатною у такий спосіб.
Крім того, висновок судово-психіатричного експерта № 1149 від 06 серпня 2025 року не підтверджує наявності у ОСОБА_2 такого хронічного, стійкого психічного розладу, який зумовлює її абсолютну неспроможність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а тому підстави для визнання її недієздатною відсутні.
Указане є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року та ухвалення нового судового рішення про залишення заяви ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна без задоволення.

Керуючись статтями 259, 263, 268, 367, 374, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд 

ПОСТАНОВИВ 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Хайнацькою Оксаною Федорівною, - задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 грудня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна - залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 04 червня 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова