г Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області	

Справа № 213/112/26
Номер провадження 2/213/630/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2026 року м. Кривий Ріг

Інгулецький районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі в головуючого судді Хмельової С.М., 
за участю секретаря судового засідання Ємельянцевої Т.С.,
за відсутності сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії,

В С Т А Н О В И В: 
До Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач - Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач надає послуги з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 . В період з 01.11.2015 по 25.04.2021 за вказаною адресою були надані послуги на суму 14 491,62 грн. Відповідачі зобов`язання з оплати за отримані послуги не виконали, у зв`язку із чим позивачем були нараховані інфляційні втрати та 3% річних на суму боргу. Позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за послугу з централізованого опалення за період з 01.11.2015 по 25.04.2021 в сумі 14 491,62 грн, інфляційні втрати у розмірі 7 090,09 грн та 3% річних в розмірі 2108,71 грн. 
Відповідачі подали відзив на позов, де вказують, що з 02.12.2020 вони не є власниками квартири та не зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . тому нарахування заборгованості з 02.12.2020 по 25.04.2021 є безпідставним. Надання житлово-комунальних послуг здійснюється на договірних засадах, проте між позивачем і відповідачами договір про надання житлово-комунальних послуг не укладався. Також вказують, що ними сплачувались суми виставлені до оплати щомісячно. На думку відповідачів розрахунок позивача не містить належного підтвердження періоду прострочення та є необґрунтованим. Розрахунок інфляційних втрат не містить підтвердження застосування офіційних індексів Держстату, сума інфляційних нарахувань сягає майже половини суми основного боргу, що є неспівмірним. 
Також вказують, що заборгованість нарахована за період з 01.11.2015 по 25.04.2021, позивач звертається з позовом в січні 2026 року, тобто з пропуском встановленого трирічного строку позовної давності. Просять суд застосувати позовну давність до позовних вимог та відмовити позивачу у задоволенні позову. 
Представником позивача надано відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідачі не спростовують факту реєстрації за адресою АДРЕСА_1 та виникнення заборгованості. 
Споживачем є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальні послуги. 
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2004 року, передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року покладає на споживачів обов`язок укладати договори про надання житлово-комунальних послуг та оплачувати такі послуги. 
Обов`язок зі сплати комунальних послуг покладається не тільки на наймача квартири, а й на осіб, що проживають/зареєстровані в займаному житловому приміщенні. 
Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачем не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача.
Позивач не погоджується з позицією відповідачів стосовно того, що позов подано з пропуском строку позовної давності. Вказує, що з 12 березня 2020 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»на всій території України встановлено карантин, дія якого продовжувалась до 30 квітня 2023 року.
Законом України №540-ІХ від 30.03.2020 «Про внесенні змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширення коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки визначені статтями 257, 258 цього Кодексу продовжуються на строк дії такого карантину. На проміжок часу до початку дії карантину положення про застосування позовної давності застосовуються без обмежень, а карантинні обмеження не поширюются. Таким періодом в даному позові є проміжок часу з 13.03.2017 по 11.03.2020. 
Оскільки постановою КМУ від 29.12.2023 №1405 скасовано мораторій на нарахування пені й штрафів за заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг населенню, м. Кривий Ріг не є територією, де ведуться бойові дії або окупованою територією, а Типовим індивідуальним договором передбачено можливість нарахування пені за несвоєчасність здійснення платежів, АТ «Криворізька теплоцентраль» має правові підстави здійснити нарахування пені і штрафів на заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг з 30.12.2023. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання сторони не з`явилися. Представником позивача подана заява, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. 
Відповідачами подана заява про застосування строку позовної давності, а також просять відмовити в задоволенні позовних вимог 
За таких обставин суд вважає можливим ухвалити рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, за відсутності сторін.
У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
06 січня 2026 року позов надійшов до суду. 
19 січня 2026 року позов залишено без руху.
Ухвалою від 26 січня 2026 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено розгляд справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, витребувані докази.
Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлені такі обставини.
АТ «Криворізька теплоцентраль» є теплопостачальною організацією у розумінні ст.1 Закону України «Про теплопостачання» та постачає теплову енергію населенню м. Кривого Рогу.
За адресою: АДРЕСА_1 мали реєстрацію місця проживання: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 17.11.2017 до 02.12.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 29.06.2006 до 02.12.2020, що видно із листа Департаменту адміністративних послуг виконавчого комітету Криворізької міської ради від 12.02.2026, наданого на ухвалу суду та з копії паспорта ОСОБА_1 . 
Для оплати за надані позивачем комунальні послуги за вказаною адресою відкрито особовий рахунок НОМЕР_1 .
Позивачем надані копії відповідних рішень виконавчого комітету Криворізької міської ради про початок та закінчення опалювальних періодів з 2015 по 2021 року. 
Акціонерним товариством «Криворізька теплоцентраль» регулярно та відповідно до тарифів надавалися комунальні послуги з постачання теплової енергії за вказаною адресою, що підтверджується актами подачі та припинення подачі теплоносія до будинку. 
Споживачі оплату за надані послуги належним чином та в повному обсязі не здійснювали, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до наданих позивачем розрахунків за період з 01 листопада 2015 року по 25 квітня 2021 року за послугу з постачання теплової енергії нараховано 35 132,88 грн, споживачами сплачено 13 826,15 грн. З урахуванням оплат, проведених перерахунків, отриманої субсидії на плату за комунальні послуги, заборгованість склала 14 491,62 грн. 
У зв`язку з невиконанням споживачами обов`язку по оплаті за отримані комунальні послуги, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат на заборгованість, що виникла з листопада 2015 року, період розрахунку з січня 2016 року по січень 2022 року та з січня 2024 по грудень 2025, у розмірі 7 090,09 грн. Також нараховано 3% річних у розмірі 2 108,71 грн за період з 01.01.2016 по 23.02.2022 та з 30.12.2023 по 15.12.2025, на заборгованість, що виникла з листопада 2015 року. 

Викладеним обставинам відповідають правовідносини, які витікають з належного виконання споживачами зобов`язань з оплати наданих послуг.
Як видно з матеріалів справи, між позивачем та відповідачами виникли правовідносини по наданню, з одного боку, та споживанню, з іншого боку, комунальних послуг по централізованому опаленню, які врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі – Правила 630), які діяли станом на дату виникнення спірних правовідносин.
Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Пунктом 18 Правил №630, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку.
Згідно з пунктом 21 вказаних Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.
Виходячи з п.12, 21 Правил №630 нарахування оплати за послуги централізованого опалення квартири не залежало від кількості зареєстрованих осіб в квартирі, а визначається відповідно до розміру опалювальної площі. 
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" 2004 року, який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст.19 вказаного Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Пунктом 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», 2004 встановлено було обов`язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
01 травня 2019 року вступив в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року № 2189-VIII, який регулює основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 вказаного Закону до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі послуги з постачання теплової енергії.
Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (п. 6 ч. 1. ст. 1 Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року).
Пунктами 2, 5 частини другої статті 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ст.9 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»). 
Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні із споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (ч.3 ст.9 вказаного Закону).
Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. 
Встановлено, що договір про надання послуг з централізованого опалення між АТ «Криворізька теплоцентраль» та відповідачами не укладався, але житлово-комунальні послуги відповідачам надавались, тобто між сторонами наявні фактичні договірні відносини. Відтак, відсутність укладеного договору про надання послуг з централізованого опалення не виключає обов`язок відповідачів оплачувати житлово-комунальні послуги, а у випадку ухилення від виконання такого обов`язку нести відповідальність в порядку, встановленому законом.
Відповідна правова позиція з цього приводу сформульована у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15, та постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16. 
За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Як встановлено судом, за адресою: АДРЕСА_1 , в період з виникнення заборгованості, а саме з 01.11.2015 до 02.12.2020 мала зареєстроване місце проживання відповідачка ОСОБА_2 , в період з 17.11.2017 до 02.12.2020 також був зареєстрований відповідач ОСОБА_1 . Таким чином у відповідачів виникли зобов`язання з оплати за отримані комунальні послугу у відповідні періоди. 
Також встановлено, що у період з 01.11.2015 по грудень 2020 року споживачами майже щомісячно здійснювалась оплата житлово-комунальних послуг позивача, що свідчить про те, що вони отримували такі послуги, а тому суд не вважає слушним посилання відповідачів у відзиві стосовно необґрунтованості позовних вимог у зв`язку із відсутністю укладеного між сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Із детального розрахунку позивача видно, що нарахування оплати за надані послуги відповідачам здійснюється на опалювальну площу 39,7 кв.м. за показами лічильника. Споживачами частково здійснювалась оплата за отримані послуги з централізованого опалення, позивачем були проведені перерахунки, а також відповідачам надавалась субсидія на оплату комунальних послуг та компенсація. З грудня 2020 року оплата за комунальні послуги позивача не здійснювалась. Заборгованість станом на грудень 2020 року склала 9 665,60 грн. Відповідачі із заявами чи скаргами щодо неправильного нарахування вартості отриманих послуг, неповноти розрахунків або для здійснення перерахунку (акту звірки) нарахованих платежів, до АТ «Криворізька теплоцентраль» не звертались, таких доказів суду не надано. Також відповідачами не надано свого розрахунку заборгованості або доказів її відсутності за вказаний період. Клопотань про витребування у позивача інших доказів на обґрунтування правильності розрахунків відповідачі суду не заявляли.
З огляду на викладене суд не може прийняти до уваги твердження відповідачів у відзиві щодо здійснення розрахунку заборгованості з порушенням порядку, що призвело до завищення сум.
Таким чином в судовому засіданні встановлено, що позивач свої обов`язки з постачання теплової енергії виконував, відповідачі за час проживання в житловому приміщенні в повному обсязі оплату за отримані послуги з постачання теплової енергії не здійснювали, доводи позивача щодо розміру заборгованості нічим не спростовуються і ці обставини слід вважати доведеними, суд вважає доведеним факт утворення заборгованості з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 листопада 2015 року по 25.04.2021 в розмірі 14 491,62 грн. 
Разом з тим, встановлено, що відповідачі були зареєстровані за вказаною адресою по 01.12.2020. Тому вимоги позивача про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 02.12.2020 по 25.04.2021 не є обґрунтованими, заперечення відповідачів з цього приводу є слушними. Отже позовні вимоги про стягнення нарахованої заборгованості за вказаний період в розмірі 4 826,02 грн не підлягають задоволенню.
Згідно з розрахунком позивача заборгованість за період з 01 листопада 2015 по 01 грудня 2020 року, становить 9 665,60 грн. Окрім того, відповідач ОСОБА_1 мав реєстрацію місця проживання за адресою виникнення заборгованості з 17.11.2017 по 01.12.2020, а тому саме у вказаний період він повинен нести солідарний обов`язок разом з відповідачкою ОСОБА_2 по оплаті за отримані комунальні послуги. 
Відповідачами у відзиві заявлено про застосування строку позовної давності. Вирішуючи вказане питання, суд приходить до такого.
Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51).
Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Відповідно до положень ст. 257, ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
В даному випадку перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, що настає за розрахунковим. Оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку, тому право позивача вважається порушеним з моменту порушення споживачем терміну внесення чергової щомісячної оплати. 
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. 
Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій, такий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі № 3-269гс16.
У Постанові Верховного Суду від 08 листопада 2020 року у справі № 6-2891цс18 вказано, що відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи можуть належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості встановлено, що з грудня 2015 по листопад 2020 року включно, відповідачами періодично здійснювалась оплата за отримані комунальні послуги. Практично усі платежі, з урахуванням субсидії, здійснені споживачами у сумах менше від фактичних нарахувань, що призвело до накопичення заборгованості.
Суд зазначає, що позивач надав достовірні дані внесення часткової сплати коштів споживачами за послуги з постачання теплової енергії. Відповідачі не заперечували проти місяців сплати та розмірів внесених платежів. Квитанції про оплату інших сум з посиланням у них на періоди такої оплати відповідачами не надано, отже твердження позивача не спростовано.
При цьому слід зауважити, що оплата за надані послуги з постачання теплової енергії здійснювалась відповідачами і тоді, коли позивачем не нараховувалась плата за надані послуги з теплової енергії (міжопалювальний період), що свідчить про визнання відповідачами свого обов`язку щодо сплати наданих послуг та наявності заборгованості.
З урахуванням наведеного вище, суд приходить до висновку про те, що строк позовної давності переривався вчиненням відповідачами дій по оплаті послуг з теплопостачання, що мали регулярний характер, у зв`язку з чим до вимог про стягнення заборгованості з 01 листопада 2015 року строк позовної давності не сплив.
Також слід зазначити, що відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України 11 березня 2020 року прийнято постанову «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» за №211, якою з 12 березня на усій території України установлено карантин. У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово продовжував строк дії карантину, а саме до 30 квітня 2023 року.
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 карантин закінчився 30 червня 2023 року. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року карантин було скасовано з 01 липня 2023 року. Таким чином, в період з 02 квітня 2020 року по 01 липня 2023 року було зупинено всі строки позовної давності на підставі п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.
Крім того на підставі п. 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції з 17 березня 2022 року, яка діяла до 14.05.2025,) вбачається, що у період дії в Україні воєнного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Так у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України згідно із Указом Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 5-30 год. 24 лютого 2022 року, який діє до теперішнього часу.
У зв`язку з викладеним, починаючи з дня набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 № 540-IX, тобто з 02 квітня 2020 року діяло положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні.
Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з 02 квітня 2017 року по 01 грудня 2020 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за цей період.
До того ж часткова сплата відповідачами за спожиті житлово-комунальні послуги за період 2015-2020 рр перериває перебіг строку позовної давності.
Отже, позивачем не пропущено позовну давність щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за вказаний в позові період, а тому доводи відповідачів викладені у відзиві стосовно пропуску позивачем строку позовної давності, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. 
Аналогічні висновки стосовно застосування строків позовної давності викладені у постановах Дніпровського апеляційного суду від 20.01.2026 у справі №213/4204/25, від 26.02.2026 у справі №214/10191/24.
З урахуванням вищевказаного та періодів реєстрації кожного із відповідачів у житловому приміщенні, за адресою виникнення заборгованості: АДРЕСА_1 , заборгованість за період з 01 листопада 2015 року по 16 листопада 2017 року у розмірі 2022,25 грн підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 , за період з 17 листопада 2017 року по 01 грудня 2020 року у розмірі 7643,35 грн солідарно з обох відповідачів. 
При цьому, правильність нарахування зазначених сум відповідачами не спростована.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Правовідносини, які склалися між сторонами щодо надання та отримання житлово-комунальних послуг, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК), - вимагати сплату грошей за надані послуги.
Беручи до уваги зазначене, і зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (постанови Верховного Суду України від 14 листопада 2011 року у справі № 6-40цс11, від 20 червня 2012 року у справі № 6-68цс12, від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13; постанова Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 369/88/17, провадження № 61-4924св18).
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2023 року №1405 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг» скасовано мораторій на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням. Такий мораторій зберігається лише щодо територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих рф, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій, або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги.
Як видно із матеріалів справи, позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідачів на свою користь інфляційних втрат та 3% річних та надав відповідні розрахунки.
Оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, та м. Кривий Ріг не було і не є територією де ведуться бойові дії та/або окупованою територією, суд доходить висновку про те, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями частини другої статті 625 ЦК України.
Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідачі у встановлені законом строки не вносили плату за надані позивачем житлово-комунальні послуги, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних за період прострочки виконання зобов`язань з 01 листопада 2015 року по листопад 2017 року з відповідача ОСОБА_4 , з грудня 2017 по 01 грудня 2020 року солідарно з обох відповідачів. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Судом врахована усталена практика Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.
Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Так, з відповідача ОСОБА_4 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» підлягає стягненню заборгованість за період з 01.11.2015 року по 16.11.2017 в розмірі 2022,26 грн, інфляційні втрати в сумі 1536,18 грн, 3% річних в сумі 411,84 грн. Підлягає стягненню солідарно з відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за послугу з постачання теплової енергії за період з 17.11.2017 року по 01.12.2020 в розмірі 7643,35 грн, інфляційні втрати в сумі 4059,64 грн, 3% річних в сумі 1272,08 грн, а всього 16945,35 грн.
В стягненні решти заборгованості за комунальну послугу, нарахованої позивачем за період з 02.12.2020 по 25.04.2021 в сумі 4826,02 грн, а також інфляційних втрат та 3% річних на таку заборгованість, всього в сумі 6745,07 грн позивачу слід відмовити. 
Виходячи з того, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню судом, з урахуванням приписів частини першої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору в розмірі 3028,00 грн підлягають стягненню з відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог, а саме з відповідача ОСОБА_4 в сумі 1336,67 грн (3970,28*3029 / 23690,42 + 829,21), з відповідача ОСОБА_5 в сумі 829,21 грн (12975,07*3028 / 23690,42 / 2).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 509, 525, 526, 625 ЦК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 141 ч.1, 247 ч.2, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов  Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послугу з постачання теплової енергії задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за спожиту послугу з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1  за період з 01.11.2015 по 16.11.2017 в розмірі 2022,26 грн, інфляційні втрати – 1536,18 грн, 3% річних – 411,84 грн, а всього 3970 (три тисячі дев`ятсот сімдесят) гривень 28 коп.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за спожиту за спожиту послугу з постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 за період з 17.11.2017 по 01.12.2020 в розмірі 7 643,35 грн, інфляційні втрати –4059,64 грн, 3% річних – 1272,08 грн, а всього 12 975 (дванадцять тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) гривень 07 коп.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір у розмірі 1336 (одна тисяча триста тридцять шість) грн 67 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 , на користь Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» судовий збір у розмірі 829 (вісімсот двадцять дев`ять) грн 21 коп. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль», код ЄДРПОУ 00130850, юридична адреса: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Електрична, 1.
Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .
Дата складення повного тексту судового рішення – 29 червня 2026 року.

Суддя С. М. Хмельова