ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

21 травня 2026 року	Справа №160/4843/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Сліпець Н.Є. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень,-
УСТАНОВИВ:

02.03.2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (далі – відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати:
- рішення №109 від 29.09.2026 року Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відкликання дозволу на імміграцію в Україну ( ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 );
- рішення №120322600004212 від 29.09.2025 року Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про відкликання посвідки на постійне проживання ( ОСОБА_1 РНОКПГІ: НОМЕР_1 );
- рішення №1201130100019498 від 29.09.2025 року Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства ( ОСОБА_1 РНОКПП: НОМЕР_1 ).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що отримав від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну №109 від 29.09.2025 року, рішення про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 від 29.09.2025 року та рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства №1201130100019498 від 29.09.2025 року. Наданий йому дозвіл на імміграцію від 11.02.2019 року відкликаний на підставі пункту 9 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію». Вважає, що рішення є протиправним і підлягає скасуванню у зв`язку з грубим порушенням посадовими особами його законних прав, визначених чинним законодавством. Тому, просить задовольнити позов.
Місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо, крім іншого, примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства (пункт 3 частини першої статті 20 КАС України).
Водночас, згідно ч. 3 ст. 21 КАС України, якщо справа щодо однієї з вимог підсудна окружному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги (вимог) - місцевому загальному суду як адміністративному суду, таку справу розглядає окружний адміністративний суд.
Відповідно до частин першої, другої статті 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну чи їх примусове видворення за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальних органів чи підрозділів, органу охорони державного кордону, органу Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.
Згідно п. 11 частини шостої статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України.
За правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина перша статті 257 КАС України)
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами з 06.04.2025 року. 
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
13.03.2026 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що 01.09.2025 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області надійшло подання НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 29.08.2025 щодо відкликання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно інформації, викладеної у поданні НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 29.08.2025 за вих. № 02.1/9464-25, встановлено, що 28.08.2025 року о 12 годині 55 хвилин на східній околиці населеного пункту Нагірне Подільського району Одеської області було виявлено громадянина Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в групі осіб, а саме із ще трьома громадянами України здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон, на вихід з України до Республіки Молдова, в районі проміжного прикордонного знаку 0436, на напрямку НАГІРНЕ (Україна) – КОЛОСОВО (РМ), в пішому порядку, з документами, що посвідчують його особу, чим порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України». Таким чином, інформація викладена у поданні, є підставою для відкликання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію». Також, 29 вересня 2025 року, відповідно до частини другої статті 12 Закону №2491-III, прийнято рішення про відкликання посвідки на постійне проживання. Зважаючи на вказане, та ураховуючи той факт, що Позивач не належить до категорії осіб, на яких поширюються виключення щодо прийнятті рішення про примусове повернення, відповідачем було прийнято таке рішення одночасно із прийняттям рішення про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання. За вказаних обставин, просить суд відмовити в повному обсязі у задоволенні позовних вимог.
Крім того, представником Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до відзиву на позовну заяву було долучено клопотання про розгляд справи за участі представника та клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.
Стосовно клопотання представника відповідача щодо розгляду справи з викликом сторін. 
Згідно з пунктом 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Статтею 260 КАС України передбачено, що питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Згідно із частиною п`ятою статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
Відповідно до ч.6 цієї статті суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 
1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;
2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Згідно із частиною восьмою статті 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Тобто, за загальним правилом, відкриті у спрощеному позовному провадженні справи розглядаються судом без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Однак суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони може призначити судове засідання за наявності достатніх для цього обґрунтованих підстав.
Проте, представником відповідача не обґрунтовано необхідності розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, не обґрунтовано недоцільність розгляду справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін у письмовому провадженні.
Представник відповідача не зазначає, встановлення яких саме обставин у справі є неможливим шляхом дослідження письмових доказів і пояснень та вимагає проведення судового засідання, та яким чином розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) вплине на об`єктивність з`ясування обставин справи або їх повноту.
Розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (частина перша статті 262 КАС України) з усіма правами, наданими сторонам Кодексом адміністративного судочинства України та наведених додатково судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.
Відповідач не обмежений у своєму праві подавати заяви по суті, інші пояснення із викладенням своєї позиції щодо суті спору, а також заявляти клопотання та заяви, наводити свої доводи, міркування щодо спірного питання, заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань позивача, та користуватись усіма наданими процесуальними правами учасників справи.
Таким чином, розгляд справ у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами жодним чином не свідчить про порушення принципів верховенства права, законності, рівності всіх учасників адміністративного процесу, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування усіх обставин справи. 
Враховуючи викладене, суд вважає клопотання представника відповідача необґрунтованим та не знаходить підстав здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Щодо клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні відповідача - НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби, суд зазначає наступне. 
Так, в обґрунтування вказаного клопотання представник відповідача зазначив, що ГУ ДМС у Дніпропетровській області не наділений повноваженнями роз`яснювати або тлумачити висновки чи твердження що входять до повноважень правоохоронних органів, інших органів тощо, а також відповідач не наділений повноваженнями вчиняти будь-які інші дії. У відповідності до вимог п. 5 статті 2 Закону України “Про Державну прикордонну службу України” однією з основних функцій прикордонної служби України - є участь у боротьбі з організованою злочинністю та протидія незаконній міграції на державному кордону України та в межах контрольованих прикордонних районів. Окрім того, ГУ ДМС у Дніпропетровській області не має доступу до інформації, якою володіє НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України відносно позивача.
Згідно з частинами 2, 4, 5 статті 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.
Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.
Враховуючи приписи ст.49 КАС України, суд зауважує, що в клопотанні про залучення третьої особи не зазначено на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі. Таким чином, відсутні підстави для задоволення вищевказаного клопотання.
Відповідно до положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Згідно із ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 11.02.2019 громадянину Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспортний документ НОМЕР_4 , наданий дозвіл на імміграцію в Україну № 17 відповідно до пункту 4 частини 2 статті 4 Закону України "Про імміграцію".
12.03.2019 громадянин Грузії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_5 , орган видачі 1203, підстава видачі – 02/04. 
01.09.2025 до ГУ ДМС у Дніпропетровській області надійшло подання НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 29.08.2025 за вих. № 02.1/9464-25 щодо відкликання дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання громадянину Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У поданні зазначено, що 28.08.2025 року о 12 годині 55 хвилин на східній околиці населеного пункту Нагірне Подільського району Одеської області було виявлено громадянина Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в групі осіб, а саме із ще трьома громадянами України здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон, на вихід з України до Республіки Молдова, в районі проміжного прикордонного знаку 0436, на напрямку НАГІРНЕ (Україна) – КОЛОСОВО (РМ), в пішому порядку, з документами, що посвідчують його особу, чим порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України».
На підставі пункту 9 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», 29.09.2025 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення про відкликання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
29.09.2025, відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про імміграцію», відповідачем стосовно позивача прийнято рішення про відкликання посвідки на постійне проживання.
29.09.2025 у відповідності до частини 1 статті 13 Закону України «Про імміграцію», відповідачем прийнято рішення № 1201130100019498 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Грузії, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язано позивача покинути територію України у термін до 28.10.2025.
У рішенні зазначено, що листом Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 29.09.2025 №1201.3/33158-25 повідомлено, що рішенням ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 29.09.2025 №102 на підставі пункту 9 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» наданий громадянину Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозвіл на імміграцію в Україну №17 від 11 лютого 2019 року відкликаний. Видана громадянину Грузії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі дозволу на імміграцію в Україну посвідка на постійне проживання № НОМЕР_5 рішенням ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 29.09.2025 №120322600004212 відкликана на підставі пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення держав, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321. З огляду, на вищевикладене, враховуючи вимоги ст. 13 Закону України «Про імміграцію», стосовно громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни.
Незгода із зазначеними рішеннями зумовила звернення позивача до суду з цією позовною заявою.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) визначено, що іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Статтею 3 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.
За приписами частини першої статті 1 Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-ІІІ (далі Закон № 2491-ІІІ) імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - це рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.
Статтею 3 Закону № 2491-ІІІ визначено, що правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 12 Закону № 2491-ІІІ, дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо іммігранта затримано під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України чи порушення порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України або виїзду з неї.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону № 2491-ІІІ особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.
Пунктом 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі Порядок № 1983) визначено, що дозвіл на імміграцію відкликається або визнається недійсним органом, що його надав.
Питання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає відкликанню відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію або визнанню недійсним відповідно до статті 12-1 Закону України Про імміграцію. 
Згідно з пунктом 22 Порядку № 1983, для прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію в разі, коли ініціатором такого відкликання або визнання дозволу недійсним є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України Про імміграцію, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення таким органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для відкликання або визнання недійсним дозволу, визначених статтями 12, 12-1 Закону України Про імміграцію, яке разом з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який надав такий дозвіл.
Відповідно до пункту 23 Порядку № 1983 ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС у місячний строк з дня надходження подання щодо відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб. На підставі результатів аналізу зазначеної інформації приймається відповідне рішення.
Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення невідкладно, а за наявності обґрунтованих причин - не пізніше трьох робочих днів з дня їх прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, на адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання або на останню відому ДМС, територіальному органу ДМС або територіальному підрозділу ДМС адресу або вручаються їй.
Згідно з підпунктом 1 пункту 64, пунктами 65, 66 Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321) посвідка відкликається ДМС або територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: відкликання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України Про імміграцію.
Рішення про скасування посвідки приймається Головою ДМС або уповноваженою ним особою, керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її відкликання або визнання недійсною. 
Копія рішення про відкликання або визнання недійсною посвідки із зазначенням причин її відкликання або визнання недійсною надсилається ДМС, територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства на адресу особистої електронної пошти або рекомендованим листом (у разі відсутності електронної пошти) невідкладно, а за наявності обґрунтованих причин - не пізніше трьох робочих днів з дня його прийняття.
У справі, що розглядається, відповідач, дослідивши матеріали подання НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби 29.08.2025 за вих. № 02.1/9464-25 (вх. від 01.09.2025 № 13024/1/1201-25), встановив, що 28.08.2025 року о 12 годині 55 хвилин на східній околиці населеного пункту Нагірне Подільського району Одеської області було виявлено громадянина Грузії ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в групі осіб, а саме із ще трьома громадянами України здійснив спробу незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон, на вихід з України до Республіки Молдова, в районі проміжного прикордонного знаку 0436, на напрямку НАГІРНЕ (Україна) – КОЛОСОВО (РМ), в пішому порядку, з документами, що посвідчують його особу, чим порушив вимоги ст. 9 Закону України «Про державний кордон України». 
Відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інспектором прикордонної служби 2 категорії ОСОБА_5 складено протокол про адміністративне правопорушення ПдРУ №008296Е за ст. 204-1 ч.2 КУпАП. 
Суд зазначає, що подання НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби 29.08.2025 за вих. № 02.1/9464-25 підготовлене ним в межах компетенції, визначеної Законом України «Про Державну прикордонну службу України», та направлене відповідачу у порядку, визначеному законодавством. При цьому, у поданні зазначено фактичні дані щодо вчинення позивачем конкретних протиправних дій спроба незаконного перетинання державного кордону України. Відповідач, в свою чергу, на підставі результатів аналізу зазначеної інформації прийняв відповідне рішення про відкликання позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 даної статті).
Отже, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що як позивач, так і відповідач повинні довести обставини, на яких ґрунтуються їх вимоги і заперечення. Встановлений частиною 2 статті 77 КАС України обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо доказування правомірності оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності не позбавляє необхідності доведення позивачем в ході судового розгляду справи заявлених ним підстав позову.
Крім того, у випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати та несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 13.02.2024 у справі №420/23351/21.
Разом із тим, позивачем не надано до суду жодного доказу на спростування обставин, викладених у поданні НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 29.08.2025 за вих. № 02.1/9464-25. 
Так, у позові представник позивача зазначає, що 01.12.2025 року Окнянським районним судом Одеської області було винесено постанову про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.204-1 ч.2 КУпАП, у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення. До цього 30.10.2025 року Окнянським районним судом Одеської області було винесено постанову про повернення адміністративних матеріалів на доопрацювання. Представник позивача стверджує, що зі змісту постанови від 30.10.2025 суд дійшов висновку, що особа, яка була виявлена 28.08.2025 року о 12:55 год, на східній околиці с. Нагірне Подільського району Одеської області, на відстані до 18000 м від лінії державного кордону України та щодо якої складався протокол про адміністративне правопорушення серія ПдРУ №008296Е від 28.08.2025 року, при складанні протоколу належним чином не встановлена. І такий висновок на думку представника свідчить про те, що обставини зазначені в протоколі не стосуються позивача.
При цьому, доказів на підтвердження цьому позивачем, представником позивача надано не було. 
Натомість, відповідачем до матеріалів справи надано, крім іншого, копію протоколу про адміністративне про правопорушення ПдРУ №008296Е стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст. 204-1 ч.2 КУпАП. Зі змісту вказаного протоколу вбачається, що особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено на підставі посвідки на постійне проживання № НОМЕР_5 , якою було документовано позивача, що підтверджується матеріалами справи. Відтак, доводи представника позивача спростовуються доказами наявними в матеріалах справи. 
Стосовно доводів представника позивача щодо не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання відкликання дозволу на імміграцію, що унеможливило надати пояснення та докази до прийняття відповідного рішення компетентним органом, суд зазначає. 
Пунктом 23 Порядку № 1983 передбачено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Суд вказує, що указана норма Порядку № 1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень.
З матеріалів справи вбачається, що у поданні НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби 29.08.2025 за вих. № 02.1/9464-25 зазначено фактичні дані щодо вчинення позивачем конкретних протиправних дій спроба незаконного перетинання державного кордону України, що також підтверджується і змістом протоколу про адміністративне про правопорушення ПдРУ №008296Е стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст. 204-1 ч.2 КУпАП, а закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення не свідчить про відсутність складу правопорушення у діях особи. 
Також, суд зазначає, що оскільки на території України з 24.02.2022 триває військова агресія Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, тому здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та, що відповідає легітимній меті його здіснення - ефективного реагування держави на загрози її безпеці.
Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права, викладений в постанові Верховного Суду від 29.05.2023 у справі № 522/5683/22.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.
Відповідно, суд доходить висновку, що оскаржувані у цій справі рішення відповідача прийняті ним на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що згідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно із ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування рішень - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.Є. Сліпець