Харківський окружний адміністративний суд  61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710  	

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 

11.06.2026 р. справа №520/9931/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
 	ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)	
до 	Міністерства юстиції України (далі за текстом - відповідач, суб"єкт владних повноважень, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)	
про	визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії,	

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною відмови Міністерства юстиції України у призначенні та виплаті позивачу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , одноразової грошової допомоги у зв`язку із визначенням III групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ОСОБА_1 служби в складі Державної кримінально-виконавчої служби України, викладену у листі Міністерства юстиції України від 24.10.2025 року №153850/181648-11-25/16.3.2; 2) зобов`язання Міністерства юстиції України призначити та виплатити позивачу ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , одноразову грошову допомогу у зв`язку із визначенням III групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ОСОБА_1 служби в складі Державної кримінально-виконавчої служби України, відповідно до вимог Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 квітня 2025 р. № 379.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що вважає протиправною відмову Міністерства юстиції України, викладену у листі від 24.10.2025 №153850/181648-11-25/16.3.2, у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому III групи інвалідності, оскільки така відмова ґрунтується на помилковому тлумаченні положень постанов Кабінету Міністрів України №1338 від 15.11.2024 та №379 від 04.04.2025 і суперечить статтям 19, 46 Конституції України, Закону України №2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та Закону України «Про Національну поліцію». Позивач зазначає, що експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи йому правомірно встановлено III групу інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із проходженням служби в ДКВС України, а медичною (військово-лікарською) комісією підтверджено причинний зв`язок захворювання із проходженням служби. При цьому чинне законодавство чітко розмежовує встановлення інвалідності та визначення ступеня втрати професійної працездатності як самостійні та альтернативні правові підстави для отримання соціальних виплат, у зв`язку з чим зазначення у рішенні експертної команди відсотка втрати професійної працездатності та інших показників, передбачених виключно для випадків визначення втрати працездатності без встановлення інвалідності, у даному випадку не вимагалося. Оскільки позивачем подано усі документи, передбачені пунктом 14 Порядку, затвердженого постановою КМУ №379, а право на отримання одноразової грошової допомоги виникло з дати встановлення інвалідності, Міністерство юстиції України було зобов`язане прийняти рішення про призначення та виплату такої допомоги, а не залишати подані матеріали без виконання.
Відповідач із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення зазначив, що подані Північно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань документи для призначення позивачу одноразової грошової допомоги не відповідали вимогам Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 379 від 04.04.2025, та Порядку № 1338 від 15.11.2024, зокрема витяг з рішення експертної команди не містив обов`язкових відомостей щодо причини втрати професійної працездатності, відсотка втрати працездатності та причинного зв`язку інвалідності із проходженням служби. У зв`язку з цим Мін`юст обґрунтовано повернув матеріали на доопрацювання та запропонував привести їх у відповідність до вимог законодавства, однак повторно належним чином оформлені документи до Міністерства не надходили. Відтак, за відсутності передбачених законом документів та належних підстав у Мін`юсту відсутні повноваження для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному. 
Заявник з 16.09.1995р. по 26.05.2025р. проходив публічну службу в Державній кримінально-виконавчій службі України.
За матеріалами справи у період проходження публічної служби в Державній кримінально-виконавчій службі України заявник набув низку захворювань, з приводу яких неодноразово перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні у закладах охорони здоров`я м. Харкова у період з 1998р. по травень 2025р. (ДКУОЗ МКЛ № 30, ДЗ «СМСЧ № 13», КЗОЗ «Харківська МКБЛ № 25», КНП ХОР «ОКПЛ № 3», КНП ХОР «ОКЛ», ДУ «ІНП та Н ім. П.В. Волошина НАМУ»).
За направленням начальника управління персоналу Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції медичною (військово-лікарською) комісією державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області» 16.05.2025р. був проведений медичний огляд заявника, за наслідками якого складено Свідоцтво про хворобу № 5 від 16.05.2025р. У пункті 11 указаного свідоцтва зафіксовано діагноз - Гіпертонічна хвороба ІІ ст., 3 ст., гіпертензивне серце, ангіопатія сітківки обох очей; ІХС: дифузний кардіосклероз, СН ІІ А зі збереженою систолічною функцією лівого шлуночка (ФВ 56%); аліментарне ожиріння IV ст. (морбідне), синдром інсулінорезистентності; дисциркуляторна гіпертонічна, атеросклеротична енцефалопатія І-ІІ ст. з лікворною гіпертензією, вестибуло-атактичним синдромом, вегето-судинними пароксизмами за симпато-адреналовим типом, синкопальними станами; остеохондроз шийного відділу хребта, нестабільність С2-С3, С3-С4, С4-С5 без порушення функції; хронічна правобічна сенсоневральна приглухуватість V ст. з виключенням слухової функції (глухота); астенічний синдром соматично обумовлений; остеоартроз правого плечового суглоба, ПФС І-ІІ ст.; двобічний гонартроз І-ІІ ст. без порушення функції - та постанова медичної (військово-лікарської) комісії про причинний зв`язок захворювання: «Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням служби в ДКВС України». Пунктом 12 указаного свідоцтва зафіксовано постанову медичної (військово-лікарської) комісії про ступінь придатності до служби: «Непридатний до служби в Державній кримінально-виконавчій службі України».
Наказом ДУ «Харківський слідчий ізолятор» від 26.05.2025р. № 134/ОС-25 з 26.05.2025р. заявник звільнений зі служби у Державній кримінально-виконавчій службі України з посади заступника начальника СІЗО з оперативної роботи – начальника оперативного відділу за станом здоров`я (через хворобу) відповідно до ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»; вислуга років на день звільнення складає: у календарному обчисленні - 32 роки 01 місяць 05 днів, у пільговому - 43 роки 03 місяці 12 днів. Підстава звільнення - рапорт ОСОБА_1 , подання т.в.о. начальника установи майора внутрішньої служби Вадима Курила, лист Міністерства юстиції України від 23.05.2025р. № 73840/86690-32-25/14.7, свідоцтво про хворобу № 5 від 16.05.2025р., видане медичною (військово-лікарською) комісією державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області».
06.06.2025р. сформовано направлення № 7d9855c2-b39a-43b1-a414-c182cf2ecc75 на оцінювання повсякденного функціонування особи в Комунальному некомерційному підприємстві «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської ради (надалі КНП «МКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР).
07.07.2025р. експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «МКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР проведено оцінювання заявника та прийнято рішення № 65/25/1138/Р від 07.07.2025р., оформлене Витягом № 65/25/1138/В від 07.07.2025р., згідно з яким заявнику з 06.06.2025р. встановлено третю (ІІІ) групу інвалідності строком до 01.08.2026р.; причина інвалідності - «захворювання, одержані в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, поліції, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, Держспецзвязку. Наявний висновок ВЛК, або ЛЕК, або МВЛК. ДКВС – Державна кримінально-виконавча служба України: Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в ДКВС України» (п.п.17.1.10 п.17.1 рішення). Пункти 17.2.1 – 17.2.6 (визначення ступеня втрати професійної працездатності, дати, відсотка і причини) у рішенні позначено приміткою «не застосовується».
Листом ПАТ «НАСК «Оранта» від 10.07.2025р. № 08-05-18/8245, на звернення позивача, повідомлено, що ОСОБА_1 у базі даних з державного обов`язкового особистого страхування не зареєстрований, страхові суми за державним обов`язковим особистим страхуванням не отримував, а з 01.01.2007р. державне обов`язкове особисте страхування замінено на виплату одноразової грошової допомоги, яку проводять безпосередньо Міністерства та відомства України, унаслідок чого структурні підрозділи НАСК «ОРАНТА» документи не приймають та виплат не здійснюють.
18.07.2025р. начальником відділу по роботі з персоналом ДУ «Харківський слідчий ізолятор» підполковником внутрішньої служби Сергієм ГОЛОВКОМ, начальником фінансового відділу-головним бухгалтером Аллою ПОНОМАРЕНКО, юрисконсультом Марією ЧУДАЄВОЮ та інженером групи з охорони праці Юрієм МІНЕНКОВИМ відносно заявника було складено Висновок службового розслідування за фактом встановлення групи інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним з проходженням заявником служби в ДКВС України, яким причина інвалідності визнана: «захворювання, так, пов`язане з проходженням служби в Державній кримінально-виконавчій службі України».
У подальшому Висновком ДУ «Харківський слідчий ізолятор» від 18.07.2025р. про призначення одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності особи рядового чи начальницького складу ДКВС, заявнику на підставі п.4 ч.1 ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» призначено одноразову грошову допомогу у зв`язку з інвалідністю; дата набуття права на отримання - 06.06.2025р.; сума нарахованої одноразової грошової допомоги за розрахунком 3.028,00 х 70 = 211.960,00 грн. (двісті одинадцять тисяч дев`ятсот шістдесят гривень 00 коп.). 
Розрахунком ДУ «Харківський слідчий ізолятор» потреби в коштах для виплати одноразової грошової допомоги потребу в коштах визначено в сумі 211.960,00 грн.
14.07.2025р. заявником було подано Заяву (рапорт) про призначення і виплату одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності особи рядового чи начальницького складу ДКВС на підставі пп.4 п.2 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.2025р. № 379, з додаванням копії витягу з рішення експертної команди, копій рекомендацій до витягу № 65/25/1138/В, копії Свідоцтва про хворобу № 5 від 16.05.2025р., копії паспорта громадянина України та копії картки платника податків. У вказаній заяві також вказано, що позивач проходив службу з 16.09.1995р. по 26.05.2025р.; звільнений наказом установи від 26.05.2025р. № 134/ОС-25 згідно з п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу); подія настала 06.06.2025р.
Супровідним листом ДУ «Харківський слідчий ізолятор» від 18.07.2025р. вище перелічені матеріали (Висновок службового розслідування на 4 арк., копії документів на 11 арк.) було надіслано до Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції.
Листом Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 16.10.2025р. № 22-7865/4.2/4.2.5./1/57-25 матеріали для призначення і виплати одноразової грошової допомоги, у тому числі стосовно заявника, разом з Розрахунком потреби в коштах міжрегіонального управління надіслано Директору департаменту (керівнику служби) Бухгалтерської служби – головному бухгалтеру Міністерства юстиції України Оксані КРУК.
Указані матеріали були зареєстровані в Міністерстві юстиції України 16.10.2025р. за № 181648-11-25.
Листом Міністерства юстиції України від 24.10.2025р. № 153850/181648-11-25/16.3.2 Північно-Східному міжрегіональному управлінню повідомлено, що надіслані матеріали залишаються без виконання, оскільки у витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи заявника не вказані причина втрати працездатності, відсоток втрати працездатності та дата встановлення професійного захворювання чи настання трудового каліцтва (пункти 17.2.3, 17.2.4 та 17.2.5), а також вказано «не застосовується», з пропозицією привести матеріали для виплати одноразової грошової допомоги у відповідність до законодавства та поінформувати Мін`юст у термін до 21.11.2025р.
Запитом від 15.12.2025р. представник позивача звернувся до голови експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи КНП «МКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР з проханням надати роз`яснення щодо застосування розділу 17.2 рішення (проведення оцінювання з метою встановлення ступеня втрати професійної працездатності) для особи, якій встановлено групу інвалідності, пов`язану з проходженням служби в ДКВС.
Листом КНП «МКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР від 19.12.2025р. № 01-30/1810 надано роз`яснення, у якому з посиланням на абзац 13 пункту 40 постанови Кабінету Міністрів України від 15.11.2024 №1338 «Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи», зазначено, що за однією причиною, встановленою військово-лікарською, медичною (військово-лікарською), лікарсько-експертною комісією, може встановлюватися або інвалідність, або ступінь втрати професійної працездатності, а тому якщо за рішенням експертної команди за причиною «Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в складі ДКВС України» встановлено групу інвалідності, то встановлення ступеня втрати професійної працездатності за цією ж причиною не передбачено.
Листом від 12.01.2026р. на адресу Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції заявник, посилаючись на роз`яснення, викладене у листі КНП «МКЛШНМД ім. проф. О.І. Мещанінова» ХМР від 19.12.2025р. № 01-30/1810, просив повторно направити до Міністерства юстиції України рапорт з доданими до нього документами та матеріали для виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із визначенням групи інвалідності, пов`язаної з проходженням служби в ДКВС України.
Проте, як зазначено позивачем у позовній заяві, Міністерство юстиції України залишило цей лист ОСОБА_1 від 12.01.2026р. без відповіді.
Стверджуючи про протиправність відмови Міністерства юстиції України у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із визначенням заявнику ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним служби в складі Державної кримінально-виконавчої служби України, викладеної у листі Міністерства юстиції України від 24.10.2025р. № 153850/181648-11-25/16.3.2, та про невиконання Міністерством юстиції України обов`язку щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.04.2025р. № 379, заявник ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом; учасники суспільних відносин не повинні здобувати вигоду у будь-якій формі з діянь, котрі не відповідають основоположним засадам суспільно-правового ладу України.
Розглядаючи справу, суд зважає, що відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Правовідносини з приводу проходження публічної служби в органах та підрозділах Державної кримінально-виконавчої служби України унормовані, насамперед, приписами Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України".
За загальним правилом, прогалини у нормативному регулюванні цих відносин можуть усуватись приписами Закону України від 10.12.2015р. №889-VIII "Про державну службу", Кодексу законів про працю України, Закону України від 24.03.1995р. №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 15.11.1996р. №504/96-ВР "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті служби в органах та підрозділах Державної кримінально-виконавчої служби України.
Згідно з ч.1 ст.6 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).
Як то указано у ч.2 ст.14 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.
У силу спеціального застереження ч.5 ст.23 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Розглядаючи справу, суд зауважує, що суспільні відносини з приводу соціального захисту поліцейських у спосіб виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) поліцейського або у разі визначення втрати працездатності поліцейського унормовані приписами ст.ст.97 - 101 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію".
Так, згідно з ч.1 ст.97 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі: 1) загибелі поліцейського, що настала внаслідок протиправних дій третіх осіб, або під час учинення дій, спрямованих на рятування життя людей або усунення загрози їхньому життю, чи в ході участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України або смерті поліцейського внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого за зазначених обставин; 2) смерті поліцейського, що настала під час проходження ним служби в поліції; 3) визначення поліцейському інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, чи в період дії воєнного стану під час безпосередньої участі в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, протягом шести місяців після його звільнення з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті; 4) визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті; 5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із здійсненням повноважень та основних завдань міліції або поліції, чи участі в антитерористичній операції, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, чи в період дії воєнного стану під час безпосередньої участі в заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності; 6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності.
Суд відзначає, що до випадку заявника є застосовними положення п.4 ч.1 ст.97 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" (де законодавцем передбачено, що підставою для виплати одноразової грошової допомоги є визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті), котрі на відміну від положень п.6 ч.1 ст.97 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" (де законодавцем передбачено, що підставою для виплати одноразової грошової допомоги є отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, наслідком якого є часткова втрата працездатності без визначення йому інвалідності) містять у якості кваліфікуючої умови саме факт встановлення певної групи інвалідності унаслідок захворювання, а не визначення відсотку втрати працездатності унаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаного із проходженням служби.
Розміри одноразової грошової допомоги визначені законодавцем у положеннях ст.99 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію", де указано, що розміри одноразової грошової допомоги поліцейським, а в разі їх загибелі (смерті) - особам, які за цим Законом мають право на її отримання, визначаються виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату: 1) загибелі (смерті) поліцейського (пункт 1) - 750 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; 2) смерті поліцейського (пункт 2) - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; 3) визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 3, інвалідності: а) I групи - 400 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; б) II групи - 300 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; в) III групи - 250 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; 4) визначення поліцейському внаслідок причин, зазначених у пункті 4, інвалідності: а) I групи - 120 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; б) II групи - 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; в) III групи - 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; 5) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) унаслідок причин, зазначених у пункті 5, - у розмірі 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; 6) отримання поліцейським поранення (контузії, травми або каліцтва) унаслідок причин, зазначених у пункті 6, - залежно від ступеня втрати працездатності у відповідних відсотках від 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спору, суд доходить до переконання про те, що у конкретному випадку заявника положення п.4 ч.1 ст.97 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" знаходяться у кореспонденції з положеннями п.п. "в" п.4 ч.1 ст.99 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" і не потребують з`ясування обставин ступеня втрати працездатності, адже ці обставини не входять до предмету доказування згідно з ч.2 ст.73 КАС України на відміну від обставини встановлення конкретної групи інвалідності.
Розв"язуючи спір, суд відзначає, що положення ст.ст.97 - 101 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" отримали подальший розвиток у приписах Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (затверджений постановою КМУ від 04.06.2024р. №646; далі за текстом - Порядок №646).
Суд відмічає, що норми Порядку №646 присвячені визначенню механізму призначення і виплати одноразової грошової допомоги, у той час як правові підстави для призначення одноразової грошової допомоги, розміри одноразової грошової допомоги, випадки, котрі виключають виплату одноразової грошової допомоги визначені законодавцем саме у нормах ст.ст.97 - 101 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію".
Розглядаючи справу, суд відмічає, що одночасно з нормами ст.ст.97 - 101 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" та Порядку №646 правовідносини з виплати одноразової грошової допомоги атестованим спеціальними званнями співробітникам Державної кримінально-виконавчої служби України унормовані окремим актом права, а саме: Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби (затверджений постановою КМУ від 04.04.2025р. №379; далі за текстом - Порядок №379), який був виданий на подальший розвиток норм ч.5 ст.23 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України".
Суд відмічає, що норми Порядку №379 містять і правові підстави для призначення одноразової грошової допомоги, і розміри одноразової грошової допомоги, і випадки, котрі виключають виплату одноразової грошової допомоги, які не суперечать положенням ст.ст.97 - 101 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію".
У ході розгляду справи судом установлено, що у межах спірних правовідносин відсутній випадок реалізації заявником наміру на отримання одноразової грошової допомоги одночасно і відповідно до ст.ст.97 - 101 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" та Порядку №646, і відповідно до ч.5 ст.23 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та Порядку №379.
Єдиною причиною виникнення спору є судження суб`єкта владних повноважень про те, що медичні документи заявника повинні містити відомості як про встановлення факт інвалідності, так і про ступінь втрати працездатності.
Суд зауважує, що відповідно до п.п.4 п.2 Порядку №379 одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби у разі: визначення особі рядового чи начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням нею служби, або визначення особі рядового чи начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби інвалідності протягом шести місяців після її звільнення із служби з причин, зазначених у цьому підпункті.
Згідно з п.п.4 п.3 Порядку №379 одноразова грошова допомога призначається і виплачується у таких розмірах: у разі визначення особі рядового чи начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби внаслідок причин, зазначених у підпункті 4 пункту 2 цього Порядку, інвалідності: I групи - 120 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; II групи - 90 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату; III групи - 70 розмірів прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому прийнято рішення про виплату.
Суд відзначає, що у межах спірних правовідносин висновок про призначення заявнику одноразової грошової допомоги (далі за текстом - Висновок) був складений Державною установою "Харківський слідчий ізолятор" на підставі саме ст.97 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію", а не на підставі ч.5 ст.23 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та Порядку №379.
Указане виключає задоволення вимог позову в частині спонукання суб"єкта владних повноважень до призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку №379, але не порушує жодних прав та інтересів заявника, позаяк і норми ст.ст.97 - 101 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" та Порядку №646, і норми ч.5 ст.23 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та Порядку №379 містять відносно даного конкретного випадку однакові підстави для призначення одноразової грошової допомоги, однакові умови для набуття права на призначення одноразової грошової допомоги, однакові розміри одноразової грошової допомоги.
Згідно з п.11 Порядку №379 для призначення і виплати одноразової грошової допомоги заява (рапорт) за формою згідно з додатком до Порядку подається керівникові органу (установи) за останнім місцем проходження служби.
За правилами п.15 Порядку №379 висновок про призначення одноразової грошової допомоги або висновок про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги у місячний строк з дня реєстрації документів (в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах, в таборах для тримання військовополонених, на підприємствах установ виконання покарань - у двадцятиденний строк) та визначення повного кола осіб, які мають право на виплату одноразової грошової допомоги (зокрема з урахуванням особистого розпорядження), складається уповноваженим структурним підрозділом, підписується керівниками бухгалтерської служби, служби персоналу (кадрового підрозділу), підрозділу державного нагляду за охороною праці та юридичної служби органу (установи), в якому особа рядового чи начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби проходить (проходила) службу, або особами, на яких покладено виконання таких функцій, та затверджується керівником відповідного органу (установи) або особою, на яку покладено виконання таких функцій.
Як то указано у п.19 Порядку №379, виплата одноразової грошової допомоги проводиться за останнім місцем проходження служби особою рядового чи начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, за винятком відрядження такої особи до державного органу.
Перерахування коштів відрядженій до державних органів особі рядового чи начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби здійснюється державним органом, до якого вона була відряджена, на рахунок банку або небанківського надавача платіжних послуг, відкритий заявником.
Відповідно до п.20 Порядку №379 нарахування одноразової грошової допомоги здійснюється на підставі наказу керівника органу (установи), в якому проходить (проходила) службу особа рядового чи начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, про виплату одноразової грошової допомоги, який видається протягом трьох робочих днів з дня надходження бюджетних асигнувань на зазначені цілі.
Пунктом 22 Порядку №646 визначено, що поліцейським або членам сім`ї загиблого (померлого) поліцейського нарахування та виплата одноразової грошової допомоги здійснюються після надходження бюджетних коштів на зазначені цілі до відповідного органу поліції, департаменту поліції охорони Національної поліції та територіального органу поліції охорони, закладу освіти. Виплата проводиться бухгалтерською службою за останнім місцем проходження служби поліцейським, крім поліцейських, відряджених до державних органів.
Суд повторно наголошує, що на суспільні відносини з приводу реалізації відповідачем функцій суб"єкта владних повноважень повною мірою поширюється дія приписів ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст. КАС України.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Тлумачення змісту ч.2 ст.19 Конституції України міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 12.12.2023р. у справі №160/7116/19, де указано, що "52. Водночас судова палата наголошує на тому, що одним із конституційних принципів, на якому повинна базуватися діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування, є принцип, відповідно до якого ці органи, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).
53. Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу “заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом”. Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
54. Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.".
Також суд вважає, що за суттю запровадженого ст.8 Конституції України принципу верховенства права негативні наслідки, спричинені неоднозначністю, суперечливістю чи прогалинами в законодавстві у сфері публічно-правових відносин, не можуть застосовуватись на шкоду приватній особі чи бути підставою для розширеного тлумачення повноважень суб”єктів владних повноважень, а натомість - в окресленому випадку підлягає застосуванню принцип "найбільш сприятливого становища для особи" (favor libertatis). 
Подібні за суттю правові позиції викладені у постанові Верховного Суду від 02.04.2025р. у справі №280/7446/24.
Суд зауважує, що, і приписи Порядку №379, і приписи Порядку №646 містять однакові положення, згідно з якими за загальним правилом управлінське волевиявлення про призначення одноразової грошової допомоги та управлінське волевиявлення про виплату одноразової грошової допомоги є різними актами правозастосування; управлінське волевиявлення про виплату одноразової грошової допомоги віднесено до компетенції державного органу за місцем проходження публічної служби і здійснюється після отримання відповідних бюджетних асигнувань.
І у розумінні приписів Порядку №379, і у розумінні приписів Порядку №646 управлінське волевиявлення з приводу призначення і обчислення одноразової грошової допомоги оформлюється у вигляді висновку про призначення одноразової грошової допомоги або у вигляді висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.
У розумінні п.19 ч.1 ст.4 КАС України саме згадані висновки і належить кваліфікувати у якості рішень суб`єкта владних повноважень - правових актів індивідуальної дії.
Відтак, у межах спірних правовідносин належним та компетентним суб"єктом права - Державною установою "Харківський слідчий ізолятор" було прийнято рішення про призначення та нарахування заявнику одноразової грошової допомоги.
І за окресленим у Порядку №379 механізмом, і за окресленим у Порядку №646 механізмом висновок про призначення одноразової грошової допомоги разом із іншими матеріалами підлягає передачі до розпорядника бюджетних коштів вищого рівня для вчинення управлінського волевиявлення з приводу виділення додаткових асигнувань.
Проте, ані за приписами Порядку №379, ані за приписами Порядку №646 означений розпорядник бюджетних коштів вищого рівня не наділений законом повноваженнями на перевірку відповідності закону висновку про призначення одноразової грошової допомоги, а натомість повинен безальтернативно вчинити конкретне управлінське волевиявлення з приводу задоволення розрахунку потреби в коштах для виплати одноразової грошової допомоги.
Тому, зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі "Щокін проти України" (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі "Серков проти України" (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника як приватної особи варіантом тлумачення норми національного закону України є відсутність у державного органу - розпорядника бюджетних коштів вищого рівня повноважень на перевірку відповідності закону висновку про призначення одноразової грошової допомоги та безальтернативність вчинення управлінського волевиявлення з приводу задоволення розрахунку потреби в коштах для виплати одноразової грошової допомоги у разі, коли складені відносно зацікавленої особи медичні документи у достатній мірі підтверджують факт встановлення ІІІ групи інвалідності та пов`язаність хвороби, котра зумовила встановлення ІІІ групи інвалідності із проходженням публічної служби в органах та підрозділах Державної кримінально-виконавчої служби України.
Відтак, у межах спірних правовідносин суб`єкт владних повноважень - Міністерство юстиції України наділений законом виключно повноваженнями на прийняття рішення з приводу задоволення розрахунку потреби в коштах для виплати одноразової грошової допомоги, а повноваження з приводу призначення, нарахування і виплати одноразової грошової допомоги належить до компетенції державного органу за місцем проходження публічної служби - Державної установи "Харківський слідчий ізолятор" і підлягають реалізації після настання події отримання відповідних коштів від розпорядника бюджетних коштів вищого рівня. 
Стосовно доводів сторони відповідача про неналежність оформлення складених відносно заявника медичних документів, суд, розглядаючи справу, зазначає, що спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України від 21.03.1991 р. №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (далі за текстом - Закон №875-ХІІ).
Відповідно до абз. 2 статті 1 Закону №875-ХІІ особою з інвалідністю є особа із стійкими фізичними, психічними, інтелектуальними або сенсорними порушеннями, які при взаємодії з різними бар`єрами можуть заважати її повній та ефективній участі в житті суспільства нарівні з іншими.
Згідно з частиною 1 статті 3 Закону №875-ХІІ інвалідність повнолітній особі встановлюється за результатами оцінювання повсякденного функціонування особи, проведеного експертною командою з оцінювання повсякденного функціонування особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
За змістом ч.2 ст.6 Закону №875-ХІІ особа (її уповноважений представник) має право оскаржити рішення медико-соціальної експертної комісії, експертних команд з оцінювання повсякденного функціонування особи в порядку адміністративного оскарження відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" з урахуванням особливостей, встановлених Основами законодавства України про охорону здоров`я, та/або в судовому порядку.
Основні засади створення правових, соціально-економічних, організаційних умов для усунення або компенсації наслідків, спричинених стійким порушенням здоров`я організму, функціонування системи підтримання особами з інвалідністю фізичного, психічного, соціального благополуччя, сприяння їм у досягненні соціальної та матеріальної незалежності визначає Закон України від 06.10.2015 р. №2961-IV "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" (далі за текстом - Закон №2961-IV).
За визначенням, наведеним в абзаці 4 частини 1 статті 1 Закону №2961-IV інвалідність - міра втрати здоров`я у зв`язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.
Указом Президента України від 22 жовтня 2024 року №732/2024 було уведено у дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 22 жовтня 2024 року "Щодо протидії корупційним та іншим правопорушенням під час встановлення інвалідності посадовим особам державних органів" (далі - Рішення РНБО), яким рекомендовано Офісу Генерального прокурора, Службі безпеки України, Державному бюро розслідувань, Національній поліції України, Національному антикорупційному бюро України прозвітувати у місячний строк про вжиті заходи реагування щодо виявлення, розслідування та протидії корупційним й іншим кримінальним правопорушенням під час встановлення інвалідності посадовим особам державних органів. За результатами проведеної роботи запропонувати відповідні кадрові та організаційні рішення.
Підпунктом "б" пункту 2 означеного Рішення РНБО було делеговано Кабінету Міністрів України забезпечити утворення Міністерством охорони здоров`я України разом з Державним бюро розслідування, Службою безпеки України, Національною поліцією України, обласними, Київською міською військовими адміністраціями у тижневий строк робочі групи із перевірки рішень медико-соціальних експертних комісій щодо встановлення інвалідності посадовим особам відповідних державних органів.
Вказане рішення ухвалене в умовах воєнного стану України з метою захисту національної безпеки.
На виконання означеного Рішення РНБО Кабінет Міністрів України було прийнято постанови "Про внесення зміни до пункту 4 Положення про медико-соціальну експертизу" від 25 жовтня 2024 року №1207 та "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317" від 08 листопада 2024 року №1276, якими були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України "Питання медико-соціальної експертизи" від 03 грудня 2009 року №1317.
15 листопада 2024 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1338 "Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи" (далі за текстом - постанова КМУ №1338) (положення якої в повному обсязі набули чинності з 01 січня 2025 року), якою затверджені: Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи; Порядок проведення оцінювання повсякденного функціонування особи; Критерії направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи; Порядок функціонування електронної системи щодо оцінювання повсякденного функціонування особи; Критерії встановлення інвалідності.
Вирішуючи спір, суд відмічає, що Положення про медико-соціальну експертизу (затверджене постановою КМУ від 03.12.2009 р. №1317) та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності (затверджене постановою КМУ від 03.12.2009 р. №1317) втратили чинність у зв`язку із набуттям чинності постановою КМУ від 15.11.2024 р. №1338.
Згідно з п.2 Положення про експертні команди з оцінювання повсякденного функціонування особи (затверджене постановою КМУ від 15.11.2024 р. №1338; далі за текстом - Положення про експертні команди №1338) експертні команди формуються та функціонують у кластерних та/або надкластерних закладах охорони здоров`я, а також за потреби та/або в разі відсутності затвердженої спроможної мережі закладів охорони здоров`я на території регіону в закладах охорони здоров`я комунальної або державної форми власності (далі - заклади охорони здоров`я).
За приписами п.3 Положення про експертні команди №1338 експертні команди формуються з метою організації та проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - оцінювання) відповідно до Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи та критеріїв направлення на проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 р. №1338 "Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи".
Як то указано у п.п.6 п.9 Положення про експертні команди №1338, експертні команди встановлюють групи (підгрупи) інвалідності, фіксують причини та час її настання відповідно до підтверджувальних документів.
Пунктом 16 Положення про експертні команди №1338 визначено, що члени експертних команд діють на принципах верховенства права, законності, поваги та дотримання прав людини і громадянина, доброчесності, колегіальності, рівноправності членів команди, вільного обговорення і вирішення питань, об`єктивності, неупередженості та обґрунтованості прийнятих рішень, висновків і пропозицій.
Доброчесність є одним із визначальних принципів адміністраторів та членів експертних команд, діяльність яких спрямована на забезпечення національних інтересів України, сприяння та реалізації прав та законних інтересів людини і громадянина, підтримання позитивного іміджу держави.
До доброчесної поведінки належать: пріоритет службових інтересів, компетентність, прозорість, нерозголошення конфіденційної інформації (конфіденційність), коректність та ввічливість.
Пріоритет інтересів передбачає свідоме підпорядкування власних інтересів суспільним вимогам та державним пріоритетам, обов`язок старанно діяти виключно в інтересах роботи.
Адміністратори та члени експертних команд мають діяти неупереджено, незважаючи на приватні інтереси, особисте ставлення до будь-якого громадянина, незалежно від своїх політичних, ідеологічних, релігійних та інших особистих поглядів або переконань, зокрема: ніколи не вдаватися до несправедливої дискримінації, виявляючи особливу прихильність або віддаючи перевагу будь-кому; однаково ставитися до усіх громадян, не допускати, щоб особиста упередженість або тиск з боку могли позначитися на об`єктивності зроблених оцінок і прийнятих рішень.
Згідно з п.17 Положення про експертні команди №1338 основною формою роботи експертних команд є розгляд, участь в якому окремими членами може бути дистанційною відповідно до вимог, визначених Порядком проведення оцінювання повсякденного функціонування особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2024 р. №1338 "Деякі питання запровадження оцінювання повсякденного функціонування особи", та з використанням технічних засобів електронних комунікацій, що забезпечують дотримання лікарської таємниці, конфіденційності інформації про стан здоров`я особи та інших вимог законодавства щодо захисту персональних даних.
Відповідно до п.8 Порядку проведення оцінювання повсякденного функціонування особи (затверджений постановою КМУ від 15.11.2024 р. №1338; далі за текстом - Порядок оцінювання №1338) оцінювання проводиться експертними командами з оцінювання повсякденного функціонування особи (далі - експертні команди).
Пунктом 14 Порядку оцінювання №1338 визначено, що оцінювання проводиться з використанням електронної системи після початку її функціонування та електронної системи охорони здоров`я.
У разі відсутності технічної можливості використовувати електронну систему, інформація про яку оприлюднюється на офіційному веб-сайті МОЗ, розгляд справ здійснюється із застосуванням паперового документообігу з урахуванням таких особливостей: направлення на оцінювання, протоколи розгляду експертною командою та рішення експертної команди оформлюються в паперовій формі. Форми зазначених документів затверджуються МОЗ; направлення на оцінювання власноручно підписується лікарем, який направив на оцінювання, та скріплюється печаткою закладу охорони здоров`я (за наявності), в якому працює такий лікар; протоколи розгляду експертною командою та рішення експертної команди власноручно підписуються усіма членами експертної команди та скріплюються печаткою закладу охорони здоров`я (за наявності), на базі якого функціонує відповідна експертна команда; рішення експертної команди та зазначені документи підлягають внесенню до електронної системи не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після появи технічної можливості.
Обсяг інформації для оцінювання та джерел її здобуття сформульований у п.п.21-22 Порядку оцінювання №1338.
Згідно з п.23 Порядку оцінювання №1338 на підставі документів, зазначених у пункті 22 цього Порядку, експертною командою фіксується причина інвалідності: 1) загальне захворювання; 2) інвалідність з дитинства; 3) нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров`я); 4) професійне захворювання; 5) травми (поранення, контузії, каліцтва) або захворювання: одержані під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язані з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, що визнані такими згідно із законодавством, в районі воєнних дій на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю у бойових діях у мирний час; одержані під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди; одержані в районах бойових дій у період Другої світової війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період; поранення чи інші ушкодження здоров`я одержані під час антитерористичної операції або заходів проти військової агресії Російської Федерації проти України; одержані під час виконання робіт, пов`язаних з розмінуванням боєприпасів, незалежно від часу їх виконання; одержані у неповнолітньому віці внаслідок воєнних дій громадянської та Другої світової воєн та в повоєнний період; пов`язані з участю у бойових діях та перебуванням на території інших держав; пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків; одержані внаслідок політичних репресій; пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, службових обов`язків з охорони громадського порядку, боротьби із злочинністю та ліквідацією наслідків надзвичайних ситуацій; поранення, травми, каліцтва, контузії чи інші ушкодження здоров`я, отримані під час участі у Революції Гідності; пов`язані із забезпеченням проведення антитерористичної операції або заходів проти військової агресії Російської Федерації проти України; одержані під час виконання службових обов`язків, пов`язаних із виконанням повноважень та основних завдань міліції або поліції, Служби судової охорони; пов`язані з проходженням військової служби, служби в органах внутрішніх справ, поліції, Службі судової охорони, СБУ, інших військових формуваннях; одержані в результаті нещасного випадку (гострого професійного захворювання (отруєння), аварії), пов`язаного з проходженням військової служби або виконанням службових обов`язків.
Відповідно до п.31 Порядку оцінювання №1338 під час розгляду справи члени експертної команди досліджують всі надані документи, а також відповідні медичні записи, що підтверджують стан здоров`я особи, щодо якої проводиться оцінювання, що містяться в електронній системі охорони здоров`я.
У разі отримання від особи додаткових документів під час розгляду справи такі документи завантажуються експертною командою до електронної системи.
За правилом п.32 Порядку оцінювання №1338, якщо наявної інформації недостатньо для прийняття рішення щодо оцінювання, експертна команда має право направити особу на додаткове медичне обстеження. У такому разі головуючий у справі формує електронне направлення в електронній системі охорони здоров`я відповідно до Порядку ведення Реєстру медичних записів, записів про направлення та рецептів в електронній системі охорони здоров`я, затвердженого МОЗ.
Строк, протягом якого експертній команді подаються результати такого обстеження, не може перевищувати 60 календарних днів з моменту направлення на додаткове медичне обстеження.
Згідно з п.34 Порядку оцінювання №1338 експертна команда проводить розгляд справи у визначеному складі. Відомості щодо результатів огляду і прийнятих рішень вносяться до протоколу розгляду. У разі організаційної потреби та технічної можливості окремі члени експертної команди можуть брати участь у розгляді дистанційно з використанням технічних засобів електронних комунікацій із забезпеченням дотримання лікарської таємниці, конфіденційності інформації про стан здоров`я особи та інших вимог законодавства щодо захисту персональних даних.
Відповідно до п.35 Порядку оцінювання №1338 рішення приймаються колегіально більшістю голосів членів експертної команди. У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос головуючого у справі.
Як то указано у п.40 Порядку оцінювання №1338, за результатами проведення оцінювання експертна команда приймає рішення щодо встановлення чи невстановлення (або визначення) відповідно до законодавства, зокрема: інвалідності, фіксації причин та часу її настання відповідно до документів, що це підтверджують.
У силу спеціального застереження п.40 Порядку оцінювання №1338 у разі проведення оцінювання особи, якій раніше було встановлено інвалідність, у рішенні експертної команди датою встановлення інвалідності зазначається дата, до якої було встановлено інвалідність за результатами останньої експертизи, але не більше ніж за три роки, при цьому в разі прийняття рішення про зміну (невстановлення) групи інвалідності датою зміни (невстановлення) групи інвалідності вважається дата прийняття рішення експертною командою.
Згідно з п.53 Порядку оцінювання №1338 після проведення оцінювання, прийняття та підписання в електронній системі рішення експертної команди на адресу електронної пошти особи, яка проходила оцінювання, надсилається витяг із рішення, що формується в електронній системі у зв`язку з прийнятим рішенням, та рекомендації у зв`язку з прийнятим рішенням, які є частиною індивідуальної програми реабілітації особи з інвалідністю (у разі встановлення інвалідності). У разі відсутності електронної пошти зазначені документи надсилаються протягом п`яти календарних днів засобами поштового зв`язку рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування).
Застосовуючи положення наведених вище норм права до установлених обставин спірних правовідносин, суд доходить до переконання, що у контексті як положень до ст.ст.97 - 101 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" та Порядку №646, так і положень до ч.5 ст.23 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та Порядку №379 у випадку заявника юридичне значення з тексту медичних документів мають виключно обставини встановлення відповідним органом публічної адміністрації стану розладу здоров`я у вигляді конкретної групи інвалідності та встановлення відповідним державним органом факту існування прямого та безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку причини настання інвалідності із проходженням особою публічної служби.
Складене Медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи "Територіальне медичне об"єднання МВС України по Харківській області" відносно заявника свідоцтво про хворобу від 16.05.2025р. №5 та рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи від 07.07.2025р. №65/25/1138/Р ці обставини засвідчують у достатній мірі.
Вимоги суб`єкта владних повноважень з приводу подання зацікавленою особою відомостей та документів понад необхідний обсяг у даному конкретному випадку суперечать як положенням ст.ст.97 - 101 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" та Порядку №646, так і положенням ч.5 ст.23 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та Порядку №379, та є явним та очевидним проявом свавілля.
Продовжуючи вирішення спору, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів і наведення у процесуальних документах адекватних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення і безпідставності доводів іншого учасника справи.
У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.
Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтвердженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
До того ж і у силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст.77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів.
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
У межах спірних правовідносин суб”єктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі діяння (у розумінні вчинку) з приводу залишення без виконання задоволення розрахунку потреби в коштах для виплати одноразової грошової допомоги.
З наведених вище міркувань суду ані рішення про відмову у призначенні заявнику одноразової грошової допомоги, ані рішення про відмову у виплаті призначеної заявнику одноразової грошової допомоги суб`єктом владних повноважень - Міністерством юстиції України у межах спірних правовідносин не приймалось.
Оцінивши доводи сторін та добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку орган публічної адміністрації не довів додержання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин з"ясував неповно, зміст належної норми матеріального права витлумачив неправильно, за відсутності об`єктивної потреби необґрунтовано висунув додаткові вимоги до застосування положень ст.ст.97 - 101 Закону України від 02.07.2015р. №580-VIII "Про Національну поліцію" та Порядку №646, так і положень до ч.5 ст.23 Закону України від 23.06.2005р. №2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" та Порядку №379.
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати не доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб”єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки – доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Разом із тим, оскарженого заявником управлінського волевиявлення у межах спірних правовідносин суб"єкт владних повноважень не приймав.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для відмови у задоволенні позову, адже оскарженого заявником управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень не існує у якості реальної речі (у розумінні рішення) та у якості реального вчинку (у розумінні діяння).
Проте, з урахуванням обсягу здобутих судом доказів, викладених вище міркувань, відсутності будь-яких факторів, котрі об`єктивно можуть мати юридичне значення для реалізації управлінської функції у спосіб вчинення конкретного управлінського волевиявлення, положень ч.2 ст.5, ч.2 ст.9, абз.1 ч.4 ст.245, п.1 ч.6 ст.246 КАС України суд вважає за справедливе вийти за межі предмету позову та за межі підстав позову і надати праву заявника захист у спосіб, сформульований у резолютивній частині даного судового акту.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував усі діючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав всебічну оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав достатній поза розумним сумнівом обсяг міркувань з приводу конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст.139-143 КАС України.
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-77, 90, 211, 241-243, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.
Вийти за межі предмету позову та підстав позову.
Визнати протиправною оформлене листом від 24.10.2025 року №153850/181648-11-25/16.3.2 діяння Міністерства юстиції України з приводу залишення без виконання матеріалів стосовно виділення коштів для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності.
Зобов`язати Міністерство юстиції України розглянути питання з приводу виділення коштів для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності з урахуванням висновків суду у даній справі у спосіб прийняття рішення про виділення коштів для виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із визначенням III групи інвалідності у розмірі - 211.960,00грн. за матеріалами складеного Державною установою "Харківський слідчий ізолятор" висновку.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко