Справа № 487/846/26 
Провадження № 2/487/1477/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.05.2026 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:
головуючого-судді А.А. Лагоди
секретаря К.Е. Мамчур
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Просто – страхування» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо – транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

09.04.2024 сторона позивача звернулась до Заводського районного суду м. Миколаєва з позовом в рамках кримінального провадження № 487/1168/24 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Просто – страхування» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо – транспортної пригоди, а саме просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 спричинену кримінальним правопорушенням матеріальну шкоду в розмірі 270586,65 грн., спричинену моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. та понесені судові витрати; стягнути з відповідача АТ «Просто – страхування» матеріальну шкоду в розмірі 160000,00 грн.
Позовні вимоги мотивує тим, що до провадження Заводського районного суду м. Миколаєва надійшли матеріали обвинувального акту №12023152030001361 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. 14.08.2023 близько о 09:30год. водій ОСОБА_2 , керував технічно справним автомобілем марки «Ореl Zafira» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився у працездатному стані, рухався у світлий (денний) час доби, у ясну погоду без опадів, по сухій, середньозернистій асфальтобетонній проїзній частині вулиці Дунаєва, зі сторони вулиці Декабристів в напрямку вулиці Андреєва, у міста Миколаєві, Миколаївської області. У цей же час, по вулиці Пушкінській, зі сторони проспекту Центрального в напрямку вулиці Сінної, у межах своєї смуги для руху, рухався технічно справний автомобіль «Маzda 6» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 . Під час руху на вищевказаній ділянці дороги, на перетині вулиці Пушкінської та вулиці Дунаєва, водій автомобілю «Ореl Zafira» ОСОБА_2 , порушив вимоги 1.3, 1.5, 2.3 «б», 16.3, 16.11 та вимоги дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінет) Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, із відповідними змінами та доповненнями (далі - ПДР України), а саме: будучи зобов`язаним знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, знаючи, що на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, розуміючи, що у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 ПДР України (стоп-лінією) або 1.13, світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів, оскільки проїзд без надання переваги у русі транспортним засобам, що рухались головною дорогою вулиці Пушкінської був заборонений, через наявність кінця головної дороги, не зупинився, а напроти, продовжив рух в обраному напрямку, внаслідок чого допустив зіткнення передньою частиною кузова свого автомобіля з лівою бічною частиною автомобіля «Маzda 6», який перетинав перехрестя вулиці Пушкінської та вулиці Дунаєва, при цьому кут між повздовжніми осями транспортних засобів склав 85°±3°. В наслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля «Маzda 6» д.р.н. НОМЕР_3 ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, а саме: закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку, ускладненого розвитком стійкого цефалічного, вестибулярного та церебростенічного синдромів, забій м`яких тканин лівої лобно-тім`яної ділянки голови, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою тривалого розладу здоров`я. Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 вимог п. п. 16.3, 16.11 та вимоги дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.01.2025 позов задоволено частково, а саме стягнено на користь сторони позивача з відповідача ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 270586,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.; стягнено на користь сторони позивача з відповідача АТ «Просто – страхування» матеріальну шкоду в розмірі 160000,00 грн.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 14.01.2026 скасовано вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.01.2025 в частині вирішення цивільного позову, а справу в цій частині направлено до суду першої інстанції для розгляду в порядку цивільного судочинства.
За протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.02.2026 зазначена цивільна справа заява надійшла в провадження судді Лагода А.А.
Ухвалою суду від 05.02.2026 призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
23.03.2026 до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що ДТП сталося 14.08.2023, а огляд КТЗ проводився 04.09.2023 через 21 день після ДТП. В акті огляду КТЗ не зазначено в яку пору доби проводився огляд. Виходячи із місця проведення огляду вбачається, що КТЗ не оглядалось за місцем реєстрації та проживання власника. Однак, виходячи із характеру пошкоджень КТЗ та відсотка пошкоджень, то КТЗ не могло бути на ходу, а тому яким чином КТЗ із зазначеними пошкодженнями стояла під багатоквартирним будинком після ДТП. Крім того, перелік визначених ФОП ОСОБА_4 пошкоджень є значно ширшим, порівняно із пошкодженнями складеними під час складання схеми ДТП, в протоколі огляду місця події та ТЗ. Таким чином, є об`єктивні сумніви, що всі визначені ФОП пошкодження є саме пошкодженнями саме під час ДТП від 14.08.2023. Під час складання звіту про оцінку вартості та розміру майнової шкоди, ФОП ОСОБА_5 не був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок за ст. 384 КК України. Висновком експерта встановлено, що: ринкова вартість об`єкта дослідження автомобіля до його пошкодження в ДТП становила 481460,33грн., коефіцієнт фізичного зносу КТЗ становить 0,5340, вартість відновлювального ремонту об`єкта дослідження під час ДТП 14.08.2023 складає 430 586,65 грн., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля в результаті ДТП 14.08.2023 з урахуванням коефіцієнту зносу становить 228 980,98 грн, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля в результаті пошкодження в ДТП, що сталося 14.08.2023 становить 228 980,98 грн. При цьому відновлювальний ремонт складає 89.4% вартості КТЗ. Однак. ФОП ОСОБА_5 не зазначає про це в звіті та протиправно не визначає пошкодження КТЗ як тотал - повна конструктивна загибель, коли ремонт автомобіля після ДТП є економічно недоцільним або неможливим, оскільки витрати перевищують 70-80% ринкової вартості авто. При цьому суб`єктом оціночної діяльності не оцінено також й залишки КТЗ, що лишились після ДТП. На підтвердження матеріальної шкоди позивач надає до суду лише звіт про оцінку вартості розміру майнової шкоди та не повідомляє в якому стані наразі знаходиться ТЗ, чи відремонтований, чи не відремонтований. Якщо ремонт ТЗ було проведено, то не надає документи, що підтверджують проведення такого ремонту та його вартість. При обчисленні калькуляції відновлювального ремонту використано комп`ютерну систему для складання ремонтних калькуляцій АІШАТЕХ, типового формуляру АІЮАТЕХ по ідентифікації, запчастинам і працезатратам автомобіля, довідник «Бюлетень автотоварознавця». У відповідності до 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Враховуючи те, що фактично суб`єктом оціночної діяльності визначено саме обсяг пошкодження ТЗ як тотал, тобто повну конструктивну загибель, яка становить більше 70% від вартості ТЗ але нічого не зазначено про недоцільність проведення такого ремонту. Більш того, слід зауважити, що для визначення вартості відшкодування матеріальної шкоди в такому випадку мав місце інший розрахунок, з у рахуванням оцінки залишків КТЗ. які не були проведені суб`єктом оціночної діяльності. У зв`язку із вищевикладеним, є об`єктивні сумніви щодо вірності визначення характеру ушкоджень ТЗ, вартості та обсягів робіт, доцільності ремонту чи заміни деталей, та взагалі економічної доцільності проведення відновлювального ремонту КТЗ. Слід зауважити, що Позивач не надав клопотання про проведення судової авто-технічної експертизи, з приводу визначення вартості матеріального збитку. Позивачем не надано жодного достовірного та достатнього доказу, що підтверджує реальну суму матеріального збитку. Позивачем вимоги щодо стягнення моральної шкоди ніяким чином не обґрунтовані. Більш того, володіючи автомобілем, кожний водій повинен усвідомлювати, що це є джерелом підвищеної небезпеки. В договорі про надання правової допомоги, в супереч вимогам ст. 28 Правил адвокатської етики, не зазначено розмір гонорару. В п. 4.2. договору зазначено, що гонорар погоджується за взаємною згодою сторін та оформлюється додатковою угодою до цього Договору. Однак, додаткову угоду до матеріалів справи сторона позивача не надала. Більш того, надано розрахунок затраченого адвокатом часу, із якого вбачається, що консультація з приводу відшкодування моральної та матеріальної шкоди тривала протягом двох годин. Крім того, зазначено, що ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, складання, підписання та подання до суду позовної заяви, направлення позову до суду та представництво в суді тривало 18 годин. Слід зазначити, що представник Курносенко Д.О. представляв інтереси потерпілої і під час розгляду кримінальної справи. Більш того, у аналогічну справу №487/843/26, подано від доньки водія, яка керувала ТЗ та була учасником ДТП, подано абсолютно аналогічний договір за тією ж датою і такий самий розрахунок затраченого часу, із якого вбачається, що представник ознайомлювався з тими ж самими матеріалами справи ті ж самі 18 годин, та на складання позову про стягнення моральної шкоди без матеріальної витратив той самий час. Також не зрозумілим є визначення представником часу на представництво в суді, яким чином адвокат заздалегідь знав скільки часу займуть судові засідання та яка кількість їх буде. Отже, наданий розрахунок витрат на правову допомогу немає нічого спільного з реально витраченим часом адвоката на надання правової допомоги. Він є формальним та надуманим, а сума у договорі є «підігнаною» під округлену суму 20 000,00 грн. Відповідачем по справі також є АТ «ПРОСТО-страхування», разом з тим, позивач просить стягнути витрати на правову допомогу лише з ОСОБА_2 , не обґрунтовуючи нічим таку вимогу. Відповідач вважає наданий розрахунок правової допомоги надуманим та формальним. Враховуючи все зазначене, на думку відповідача, позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що відповідач має інвалідність та покладення на нього таких сум, які нічим не обґрунтовані, є поставленням особи в безпорадний стан, коли він не зможе виконати свої зобов`язання в силу фізичних вад. Просить суд відмовити в позові.
Ухвалою суду від 15.04.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
06.05.2026 до суду від представника позивача адвоката Курносенко Д.О. надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. В заяві позивач повідомляє про отримання відшкодування від страхової АТ «ПРОСТО-страхування» в розмірі 100000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1287 від 27.02.2026, а тому просить стягнути з ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 330586,65 грн., 100000,00 грн. моральної шкоди та 20000,00 грн. витрат на правничу допомогу. 
Сторона позивача у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлено належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлено належним чином про дату слухання справи, про причини неявки суду не повідомлено.
Представник відповідача АТ «ПРОСТО-страхування» у судове засідання не з`явився, повідомлено належним чином про дату слухання справи, про причини неявки суду не повідомлено, заяв по справі, відзив не надходило.
Суд, заслухавши сторін присутніх в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
В даному випадку предметом позову є стягнення з відповідачів на користь позивача коштів за пошкоджений ТЗ (заявлено його різницю, а також страхову суму) та моральну шкоду.
Суд при розгляді цієї справи керується положеннями ч.4, 6 ст.82 ЦПК України та виходить з наступного.
З вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 09.01.2025 у справі №487/1168/24, судом встановлено, що 14.08.2023 близько о 09:30год., більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_2 керував технічно справним автомобілем марки «Ореl Zafira» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився у працездатному стані, рухався у світлий (денний) час доби, у ясну погоду без опадів, по сухій, середньозернистій асфальтобетонній проїзній частині вулиці Дунаєва, зі сторони вулиці Декабристів в напрямку вулиці Андреєва, у міста Миколаєві, Миколаївської області.
У цей же час, по вулиці Пушкінській, зі сторони проспекту Центрального в напрямку вулиці Сінної, у межах своєї смуги для руху, рухався технічно справний автомобіль «Маzda 6» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час руху на вищевказаній ділянці дороги, на перетині вулиці Пушкінської та вулиці Дунаєва, водій автомобілю «Ореl Zafira» ОСОБА_2 , порушив вимоги 1.3, 1.5, 2.3 «б», 16.3, 16.11 та вимоги дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінет) Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, із відповідними змінами та доповненнями (далі - ПДР України), а саме: будучи зобов`язаним знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, знаючи, що на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, розуміючи, що у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 ПДР України (стоп-лінією) або 1.13, світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів, оскільки проїзд без надання переваги у русі транспортним засобам, що рухались головною дорогою вулиці Пушкінської був заборонений, через наявність кінця головної дороги, не зупинився, а напроти, продовжив рух в обраному напрямку, внаслідок чого допустив зіткнення передньою частиною кузова свого автомобіля з лівою бічною частиною автомобіля «Маzda 6», д.р.н. НОМЕР_2 , який перетинав перехрестя вулиці Пушкінської та вулиці Дунаєва, при цьому кут між повздовжніми осями транспортних засобів склав 85°±3°.
В наслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля «Маzda 6» д.р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, а саме: закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку, ускладненого розвитком стійкого цефалічного, вестибулярного та церебростенічного синдромів, забій м`яких тканин лівої лобно-тім`яної ділянки голови, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 вимог п. п.16.3, 16.11 та вимоги дорожнього знаку 2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Таким чином, ОСОБА_2 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, обставини справи не заперечував підтвердив, що він дійсно скоїв ДТП при вище згаданих обставинах.
Відповідно до висновку експерта № СЕ 19/115-23/11629-ІТ під час первісного контактування автомобіля «Маzda 6»державний реєстраційний номер НОМЕР_2 розташовувався лівою бічною частиною кузову транспортного засобу (задньою частиною крила переднього лівого колеса, передньою дверкою, задньоюлівою дверкою, лівим порогом) до передньої частини автомобіля «Ореl Zafira» р/н НОМЕР_1 (переднього бамперу, лівої та правої фари головного світла, передньої частини капоту), в подальшому відбувалося взаємне впровадження контактуючих елементів транспортних засобів та їх деформація. Під час первісного контактування повздовжні осі транспортних засобів знаходились під кутом близьким до 85±3°, відраховуючи від повздовжньої осі автомобіля «Маzda 6» р/н НОМЕР_4 до повздовжньої осі автомобіля «Ореl Zafira» р/н НОМЕР_1 по ходу руху годинникової стрілки. Зіткнення транспортних засобів відбулося в межах перехрестя проїздної частини вул. Пушкінської та вул. Дунаєва в м. Миколаєві (в межах напрямку призначеного для руху транспортних засобів від вул. Чкалова в бік вул. Сінної в повздовжньому напрямку перед початком розташування на проїзній частині дороги осипу скла та пластику від транспортних засобів і розливу рідини від транспортних засобів зафіксованих у схемі до протоколу огляду місця дорожньо - транспортної пригоди від 14.08.2023 (позиція № 6 та № 5 у схемі), при цьому в даному випадку не представляється можливим більш точно та об`єктивно встановити де саме відносно меж проїзної частини дороги відбулося зіткнення транспортних засобів (в цифровому значенні). Під час первісного контактування автомобіль «Маzda 6» р/н НОМЕР_2 розташовувався лівою бічною частиною кузову транспортного засобу до передньої частини автомобіля «Ореl Zafira» р/н НОМЕР_1 , при цьому не представляється можливим однозначно та об`єктивно встановити як саме розташовувались транспортні засоби відносно меж проїзної частини дороги: момент зіткнення (в цифровому значенні), по причинам вказаним в дослідницькій частині даного висновку.
Відповідно до висновку експерта №929 від 20.10.2023 ОСОБА_3 отримала тілесні ушкодження, а саме: закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку, ускладненого розвитком стійкого цефалічного, вестибулярного та церебростенічного синдромів, забій м`яких тканин лівої лобно-тім`яної ділянки голови, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою тривалого розладу здоров`я.
З урахуванням усіх обставин, суд висновує, що вину ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України доведеною і кваліфікація його дій є вірною - порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Суд ухвалив визнати винним ОСОБА_2 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначити покарання у виді штрафа розміром 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (51000грн) з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один рік).
З ухвали Миколаївського апеляційного суду від 14.01.2026 у справі №487/1168/24, судом встановлено, що колегія суддів дійшла висновку, що суд задовольняючи вимоги цивільних позовів потерпілої та цивільного позивача в частині вимог щодо стягнення моральної шкоди з обвинуваченого визначаючи суми у розмірі 20000 гривень та 200000 гривень не обґрунтував своє рішення відповідно до вимог розумності та справедливості, а також взагалі не зазначив обґрунтування розміру грошового відшкодування моральної шкоди виходячи з характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, що є обов`язковим. Для вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди колегія суддів також позбавлена можливості перевірити підстави для її стягнення, оскільки у вироку взагалі не наведено пояснення обвинуваченого, потерпілої та цивільного позивача щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, а у своїх висновках суд першої інстанції лише зазначив, що 20 000 грн. моральної шкоди буде достатнім з урахуванням перенесених потерпілою та цивільного позивача моральних страждань, тобто обмежився лише загальними фразами. Які моральні страждання понесені потерпілою та цивільним позивачем, суд першої інстанції не з`ясував, та не навів ці пояснення потерпілої та цивільного позивача у вироку. Також, вирішуючи питання про задоволення позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції не проаналізував зміст наданих документів, не перевірив правильність розрахунків відповідно до наданих документів та не надав їм належну оцінку з точки зору належності та допустимості, не перевірив доводи обвинуваченого та його захисника щодо цивільного позову, не навів ці доводи у вироку та не навів їх аналізу. Крім того, приймаючи рішення про стягнення з АТ «ПРОСТО Страхування» на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди та витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 62, 128 КПК України, не залучив до розгляду в якості цивільного відповідача АТ «ПРОСТО Страхування». Суд не вручив цивільному відповідачеві копію цивільного позову, не повідомив цивільного відповідача про час та місце розгляду кримінального провадження, не з`ясував його думку щодо вимог цивільного позову. Матеріали кримінального провадження взагалі не містять будь який відомостей, про те, що між обвинуваченим ОСОБА_2 та АТ «ПРОСТО Страхування» був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Суд першої інстанції також не врахував, що при вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу, відповідно до п.1 ч.1, ч.3 ст. 133 та ч.ч. 1,3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, натомість позивачами не надано суду жодних документів на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, такі документи не досліджувались в судовому засіданні та судом не надано належної оцінки у вироку. За такого, суд першої інстанції, взагалі не дослідивши докази на підтвердження цивільних позовів, не з`ясував думку обвинуваченого та його захисника, думку цивільного відповідача, дійшов передчасного висновку про задоволення цивільних позовів.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
За ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частиною 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
При цьому, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України).
Пленум Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 Постанови від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зокрема, зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Разом з тим, згідно зі ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Верховний Суд України у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2808цс15 зазначив, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.
Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).
Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.
Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Приписи ст. 29 та пункту 32.7 статті 32 Закону № 1961-IV передбачають, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом ТЗ з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Пунктами 1.6 та 8.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 № 142/5/2092, визначено, що відновлювальний ремонт передбачає здійснення комплексу операцій через заміну складових частин або відновлення справності/роботоздатності ТЗ за формулою визначення вартості ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу ТЗ.
Отже, якщо для відновлення пошкодженого під час дорожньо-транспортної пригоди ТЗ ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільноправової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого ТЗ.
Згідно звіту №094/08-23А про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику автомобіля MAZDA 6 р.н. НОМЕР_2 від 14.09.2023, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки MAZDA 6 р.н. НОМЕР_2 з урахування значення коефіцієнта фізичного зносу складових, що підлягає заміні складає 228980,98грн., що є вартістю матеріального збитку, а ринкова вартість складає 481460,33грн. та в даному випадку вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу і величини ВТВ за формулою: У = Ср + См + Сс x (1 – Ез) + ВТВ; (24), таким чином, У = 25500 + 27547,96 + 377538,69 x (1- 0,5340) + 0,00 = 228980,98грн. Висновок експерта також містить вартість відновлювального ремонту автомобіля MAZDA 6 р.н. НОМЕР_2 з включенням в розрахунку ПДВ на складові та лакофарбні матеріали в розмірі 430586,65 грн.
В позовній заяві зазначено, що обвинувачений ОСОБА_2 застрахував свою цивільну відповідальність за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 08.02.2023 з АТ «ПРОСТО-страхування», строк дії з 08.02.2023 до 07.02.2024, поліс ЕР №213277859. Даним полісом забезпечений т/з «Ореl Zafira» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . За вказаним полісом страхова сума складає 160000,00 грн., франшиза 0 грн. Рішенням правління НБУ, ухваленого 27.04.2023, яке набрало чинності 28.04.2023, ліцензію АТ «ПРОСТО-страхування» було анульовано.
Листом МТСБУ від 14.03.2024 повідомило адвоката позивача, що страховик не звільняється від обов`язку виконання укладених договорів обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і запропонувало звернутись з відповідною заявою про виплату.
На цій підставі представник позивача просив стягнути з ОСОБА_2 збитків в розмірі 270586,65грн. (430586,65 – 160000,00), а заявою від 14.04.2026 просить стягнути 330586,65грн. (430586,65 – 100000,00) в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. 
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів відновлення автомобіля MAZDA 6 р.н. НОМЕР_2 . 
З наявного полісу ЕР №213277859 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається строк його дії з 02.2023 по 02.2024, страхова сума по майну 160000,00 грн., страхувальник ОСОБА_2 , страховик АТ «ПРОСТО-страхування», забезпечений т/з «Ореl Zafira» д.р.н. НОМЕР_1 .
27.02.2026 АТ «ПРОСТО-страхування» сплатило в рахунок страхового відшкодування за ремонт т/з MAZDA 6 р.н. НОМЕР_2 , згідно розпорядження 164951/1 від 27.02.2026 без ПДВ суму 100000,00 грн.
Отже, відповідач АТ «ПРОСТО-страхування» мало б сплатити позивачу страхову суму 60000,00 грн., а винна особа в дорожньо-транспортній пригоді відповідач ОСОБА_2 зобов`язаний сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. Разом з тим, позивач заявою про зменшення позовних вимог від 14.04.2026 позовні вимоги до страхової компанії не висуває, що приймається судом як остаточні вимоги. 
Що стосується не згоди сторони відповідача з наданим звітом №094/08-23/А про оцінку вартості майнової шкоди від 14.09.2023 суд зазначає наступне.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Крім того, згідно до вимог ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
При цьому, положеннями ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідачем не надано суду будь – яких належних та допустимих доказів в підтвердження своїх заперечень щодо наданого звіту. Не надано суду і будь – якого альтернативного розрахунку або звіту, клопотань про призначення експертизи за характером спірних відносин відповідачами не заявлявся.
Таким чином, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню 68980,98 грн. (228980,98 грн. – 160000,00 грн.) в рахунок відшкодування шкоди завдану власнику КТЗ.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди суд приходить до наступного.
Згідно вимог, ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів (ч.1 ст. 1167 ЦК України).
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
В пункті 9 цієї Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Так, позивач зазначив, що протиправними діяннями з вини відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає у нанесенні тілесних ушкоджень дочці позивача, що спричинило переживання за життя та здоров`я дочки, викликало душевні страждання, почуття незахищеності. Також належній позивачу т/з отримав суттєві механічні пошкодження, що створило для неї незручності в неможливості протягом тривалого часу користуватись авто, відбулось порушення її нормальних життєвих зв`язків, обумовило необхідність неодноразово відвідувати авторинок та магазини у пошуку необхідних для ремонту запчастин.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із душевними стражданнями пов`язаними з ушкодженням які зазнала при ДТП дочка позивача ОСОБА_3 .
З огляду на викладене та враховуючи, що подія ДТП призвела до душевних страждань позивача, пов`язаних з ушкодженням здоров`я дочки ОСОБА_3 при події ДТП, необхідністю вчинення відповідних дій на відновлення свого майна, при явних душевних страждань позивача, то суд вважає за можливе з урахуванням обставин справи та доводів позивача про заподіяння йому моральної шкоди, стягнути з відповідача на користь позивача, враховуючи вимоги розумності та справедливості, грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн.
Щодо судових витрат суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, позивач звільнений від сплати судового збору, а тому такі витрати слід стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь держави в сумі 896,29 грн. (4805,86 грн./100 х 18,65%, оскільки ціна позову 530586,65 грн., позов задоволено на суму 98980,98 грн., тобто на 18,65% (98980,98 грн. : 530586,65 грн. х100,0 %).
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать також витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України).
Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд приймає до уваги норми ч.ч. 4, 5ст. 137 ЦПК України щодо співмірності витрат на професійну правничу допомогу з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.
Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Право на професійну правничу допомогу гарантоване статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц наголошено на тому, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно матеріалів справи ОСОБА_1 14.08.2023 уклала з адвокатом Курносенко Д.О. договір про надання правової допомоги. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надані копії вказаного договору, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 14.08.2023, розрахунок затраченого адвокатом часу від 07.04.2024, як додаток до договору від 14.08.2023 на суму 20000,00 грн.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Аналогічні висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.10.2021 № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі №420/4820/19, від 17.01.2024 у cправі №910/2158/23.
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що потерпіла отримувала адвокатські послуги, суд вважає за необхідне стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу, однак позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог грошову суму в розмірі 3730,00 грн. (20000,00 грн. : 100,0 % х 18,65 %, ціна позову 530586,65 грн., позов задоволено на суму 98980,98 грн., тобто на 18,65% (98980,98 грн. : 530586,65 грн. х 100,0 %) і саме така сума буде відповідати принципу співмірності та розумності.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 89, 141, 264-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «Просто – страхування» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо – транспортної пригоди – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спричинену матеріальну шкоду в розмірі 68980 (шістдесят вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн. 98 коп., спричинену моральну шкоду в розмірі 30000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп., а також витрати за надання правничої допомоги в розмірі 3730 (три тисячі сімсот тридцять) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 896 (вісімсот дев`яносто шість) грн. 29 коп.
В іншій частині позову відмовити за необґрунтованістю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_5 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Просто – страхування», адреса реєстрації: вул. Герцена, 10, м. Київ, ЄДРПОУ: 24745673.

Суддя А.А.Лагода