ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 711/1453/26 Головуючий у 1 інстанції: Демчик Р.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.
Суддів Кузьмишиної О.М.
Ключковича В.Ю.
За участю секретаря Данилюк Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Черкаси Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про скасування постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Другого відділу Державної виконавчої служби у місті Черкаси Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив:
- визнати протиправними дії Другого відділу ДВС у м Черкаси Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (який є правонаступником Придніпровського відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції) щодо накладення арешту на Квартиру АДРЕСА_1 Постановою від 03.12.2012 року «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» ВП № НОМЕР_1 старшого державного виконавця Цьопа Б.А. Придніпровського відділу ДВС ЧМУ юстиції;
- визнати протиправною та скасувати в повному обсязі Постанову від 03.12.2012 року «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» вчинену старшим державним виконавцем Цьопа Б.А. Придніпровського відділу Державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1 - про арешт Квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2026 року відмовлено у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом. Роз`яснено позивачу, що вказаний спір повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.
Не погодившись з ухвалою суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. 
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Так, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не підсудний адміністративному суду та повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.
При цьому, суд першої інстанції послався на ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» та зазначив, що сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії чи бездіяльність виконавця щодо виконання судового рішення виключно до суду, який видав виконавчий документ.
Оскільки виконавчий лист у цивільній справі №2-6314, виданий Придніпровським районним судом м. Черкаси та на підставі нього відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, в межах якого державним виконавцем винесено оскаржувану постанову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття та відкриття провадження у справі.
Разом з тим, апелянт зазначає, що позивач не є стороною виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1, а тому не наділений правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця у порядку, передбаченому для учасників виконавчого провадження.
При цьому, апелянт вказує, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори фізичних осіб із суб`єктами владних повноважень щодо оскарження їхніх рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Надаючи оцінку вищевказаним висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до частини 1 статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Згідно статті 447-1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права
Статтею 15 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Відповідно до частин 1-2 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення, у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у встановленому законом порядку.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання протиправними дій органу державної виконавчої служби щодо накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , а також про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця від 03.12.2012 року «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження», винесеної у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1.
Позивач зазначає, що 24 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерно-комерційним банком «Європейський», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Володимирський», було укладено договір кредиту № 035-Г/19, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 171 468,00 грн строком на 120 місяців зі сплатою 21 % річних.
Також, позивач вказує, що 24 жовтня 2007 року з метою забезпечення належного виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, зареєстрований у реєстрі за № 6081, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка визначена сторонами як предмет іпотеки.
Крім того, позивач посилається на те, що рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 20 грудня 2010 року у справі № 2-6314/2010 позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Володимирський» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було задоволено повністю. У резолютивній частині вказаного рішення суд постановив стягнути із ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 209 303,28 грн за рахунок заставленого майна - предмета іпотеки, що належить ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Позивач стверджує, що є спадкоємцем після смерті свого дідуся - ОСОБА_4 , якому разом із ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1 .
У зв`язку із цим, позивач зазначає, що арешт, накладений постановою державного виконавця від 03.12.2012 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1, перешкоджає йому оформити право власності у порядку спадкування на 1/2 частину вказаної квартири та здійснити державну реєстрацію відповідного речового права.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта в тій частині, що ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1, а відтак, не наділений процесуальним правом на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця у порядку судового контролю за виконанням судових рішень, передбаченому статтею 447-1 ЦПК України.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 823/359/18.
Разом із тим, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта в тій частині, що даний спір підлягає розгляду саме в порядку адміністративного судочинства, оскільки сам по собі факт участі у спорі суб`єкта владних повноважень та оскарження постанови державного виконавця не є визначальним критерієм для віднесення спору до юрисдикції адміністративних судів.
Так, відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є не формальний суб`єктний склад учасників спору, а характер спірних правовідносин та зміст права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа.
За визначенням статті 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;
публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;
В силу пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
Статтею 56 Закону № 1404-VIII передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Згідно приписів частин 1-3 статті 59 Закону № 1404-VIII, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.
У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.
Частиною 4 статті 59 Закону № 1404-VIII передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".
Відповідно до частини 5 статті 59 Закону № 1404-VIII, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Отже з приписів статті 59 Закону № 1404-VIII вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду.
Як було вищезазначено, позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , якому разом із ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 .
При цьому, позивач стверджує, що арешт, накладений постановою державного виконавця від 03.12.2012 року у виконавчому провадженні ВП № НОМЕР_1, перешкоджає йому оформити право власності у порядку спадкування на 1/2 частину вказаної квартири та здійснити державну реєстрацію відповідного речового права.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що спірні правовідносини у даній справі мають приватноправовий характер, оскільки пов`язані із реалізацією позивачем спадкових прав щодо нерухомого майна та усуненням перешкод у оформленні права власності на спадкове майно.
При цьому, згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 813/1341/15, оскарження дій та рішень державного виконавця, спрямованих на арешт спірного майна, не приведе до належного захисту прав позивача, оскільки навіть визнання судом таких дій чи рішень протиправними не буде підставою для винесення виконавцем постанови про зняття арешту з майна з огляду на вичерпний перелік цих підстав, установлений статтею 59 Закону № 1404-VІІІ.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що: «спір про визнання протиправним та скасування постанов державного виконавця про накладення арешту на майно є цивільно-правовим та залежно від суб`єктного складу має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства».
Колегія суддів звертає увагу, що у даній справі позивач фактично пов`язує порушення своїх прав із наявністю арешту на майно спадкодавця, що, на його переконання, унеможливлює оформлення права власності у порядку спадкування на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та здійснення державної реєстрації відповідного речового права. Отже, спір виник не у зв`язку із реалізацією позивачем прав учасника публічно-правових відносин у сфері примусового виконання судових рішень, а у зв`язку із необхідністю захисту його приватного майнового інтересу.
Аналогічний правовий підхід викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 340/25/19, у якій суд дійшов висновку, що за таких обставин позов спрямований на захист цивільних прав особи, пов`язаний з оформленням права власності на спадкове майно.
Таким чином, враховуючи характер спірних правовідносин, зміст заявлених позовних вимог та правову природу порушеного права, колегія суддів дійшла висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у справах № 813/1341/15 та № 340/25/19.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Суд апеляційної інстанції, також, враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у даній адміністративній справі, оскільки спірні правовідносини мають приватноправовий характер та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Разом із тим, з огляду на встановлені під час апеляційного перегляду обставини та правові висновки Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне змінити ухвалу суду першої інстанції в мотивувальній частині, виклавши її мотиви у редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.
Відповідно до п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2026 року змінити в мотивувальній частині, з урахуванням висновків викладених в постанові суду апеляційної інстанції.
В іншій частині ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Кузьмишина О.М.

Ключкович В.Ю.