ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

12 травня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 640/3848/22	

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Борзаниця С.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- 
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява позовом ОСОБА_1 (далі – позивач) до Служби безпеки України (далі – відповідач), в якій просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 , у зв`язку із звільненням з військової служби, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки, у кількості 42 (сорока двох) днів (по 14 днів за кожний рік), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 19.06.2017;
- зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 - 2017 роки, у кількості 42 (сорока двох) днів (по 14 днів за кожний рік), виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 19.06.2017.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є учасником бойових дій та проходив службу в органах Служби безпеки України у період з 31.10.1995 по 19.06.2017.
При звільнення позивача зі служби відповідачем не нарахована та не виплачена грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
У відповідь на звернення позивача листом від 13.01.2022 № 21/3/1-к-4/5 відповідач відмовив у виплаті вказаної грошової допомоги у зв`язку з відсутністю підстав для цього. 
Позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною, оскільки чинним законодавством визначено право позивача на отримання спірної компенсаії.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2022 відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 13.02.2025 прийнято справу до провадження та витребувано у позивача додаткові докази у справі, зокрема, належним чином засвідчених копій: паспорту, інформації про зареєстроване місце проживання та довідку про присвоєння ідентифікаційного номеру позивача.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 03.03.2025 позовну заяву залишити без розгляду.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.04.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвачу Луганського окружного адміністративного суду від 03 березня 2025 року скасовано. Справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 09.05.2025 прийнято справу до провадження.
Відповідач подав відзив на позов, в якому заперечує проти заявлених вимог з огляду на таке.
Протягом особливого періоду військовослужбовці - учасники бойових дій не набувають права на додаткову відпустку, передбачену статтею 16-2 Закону України “Про відпустки” та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
Зазначена додаткова відпустка учасникам бойових дій відповідно до статті 16-2 Закону України “Про відпустки” не має обов`язкового щорічного характеру, вона не надається у наступному році у разі її невикористання в минулому році, зокрема і при звільненні з військової служби в порядку, передбаченому пунктом 15 статті 10-1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”
Водночас Велика Палата Верховного Суду 21.08.2019 винесла постанову у справі № 620/4218/18 (вказана справа є зразковою) у якій визначила, що норми Закону України "Про статут ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту'“ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошово: компенсації за всі невикористані дні додатково: відпустки, право на яку набуто дід час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації'.
У зв`язку з цим. керівництвом СБУ було прийнято рішення про виплату такої компенсації військовослужбовцям, які звільняються з військової служби з 01.01.2020 року.
Відповідач вважає, що виплата зазначеної компенсації військовослужбовцям, які звільняються з військової служби до 01.01.2020 суперечить положенням чинного законодавства (у т.ч. бюджетного) і буде прямим порушенням вимог Бюджетного кодексу України.
Відтак, враховуючи, що позивача було звільнено з військової служби 19.06.2017, тобто до 01.01.2020, у відповідача відсутні правові підстави для виплати позивачеві компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустки.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , виданого Службою безпеки України 13.11.2015.
24.12.2021 позивач звернувся до відповідача з заявою про нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017, виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 19.06.2017.
Листом від 13.01.2022 № 21/3/1-К-4/5 відповідач повідомив про відсутність правових підстав для виплати компенсації.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
Згідно з пунктом 19 частини першої статті 6 Закону №3551-XII учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
За змістом статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Крім того, стаття 16-2 Закону України «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР) передбачає, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Таким чином, у випадку звільнення учасників бойових дій, їм виплачується компенсація за всі не використані ними дні щорічної відпустки, зокрема, за не використані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та статтею 12 Закону №3551-ХІІ.
Суд зазначає, що норми Закону №3551-ХІІ не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі не використані дні додаткової відпустки.
Відповідно до статті 4 Закону №504/96-ВР до щорічних відпусток належать додаткові відпустки, передбачені законодавством, зокрема додаткова відпустка учасникам бойових дій із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. В разі невикористання такої відпустки особою, яка має право на таку відпустку, їй повинна виплачуватися грошова компенсація.
За приписами статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання інших видів відпусток, зокрема, додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», припиняється.
Водночас, норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі не використані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження служби в особливий період.
Судом встановлено, що позивачу встановлено статус учасника бойових дій у 2015 році.
Також встановлено та визнається відповідачем, що при звільненні компенсація позивачу за невикористані ним дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015 – 2017 роки не нараховувалась та не виплачувалась. 
Згідно висновків Європейського суду з прав людини, висловлені у рішенні від 30 квітня 2013 року справі «Тимошенко проти України» (заява № 49872/11), щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що застосування національного законодавства має бути передбачуваним тією мірою, щоб воно відповідало стандарту «законності», передбаченому Конвенцією - стандарту, що вимагає, щоб усе законодавство було сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати особі можливість - за потреби, за відповідної консультації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може потягнути за собою її дія (параграф 264).
З огляду на встановлені обставини та правове регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що при звільненні зі служби в органах СБУ позивач мав право на отримання грошової компенсації за дні невикористаної ним відпустки.
При цьому, суд зазначає, що розрахунок суми компенсації за невикористані дні відпустки покладається на відповідача.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За встановлених у цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що основні (суттєві) аргументи позовної заяви є обґрунтованими, внаслідок чого позовні вимоги належить задовольнити.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно норм КАС України по даній справі підлягали оплаті судові витрати за позовні вимоги немайнового характеру у сумі 992,40 грн.
Позивач звільнений від сплати судового збору згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Оскільки у даній справі позовні вимоги підлягають задоволенню, а згідно з частиною першою статті 139 КАС України судові витрати підлягали оплаті, судовий збір у розмірі 992,40 грн належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача до Державного бюджету України.
Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 241-246, 250, 255, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Служби безпеки України (місто Київ, вулиця Володимирська, 33, код ЄДРПОУ: 00034074) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017 роки.
Зобов`язати Службу безпеки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016 та 2017.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Служби безпеки України до Державного бюджету України судовий збір в сумі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок). 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справа розглянута в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Шостого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя 	С.В. Борзаниця