Справа № 947/17637/25
Провадження № 2/947/254/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.06.2026 року
Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,
за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.
представник позивача ОСОБА_1 
представник відповідача ОСОБА_2 
розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участі третьої особи ОСОБА_5 про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - 
ВСТАНОВИВ:
Заходами електронного суду, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про витребування із чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на її користь нерухоме майно, а саме частку земельної ділянки, площею 0,0588 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером 5110136900:40:032:0067, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Луняченку В.О..
Ухвалою судді від 21.05.25 відкрито провадження у справі, розгляд якої призначений за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 12.11.2025 за клопотанням представника позивача витребувано докази, а саме належним чином завірені копії наступних договорів, які стосуються нерухомого майна земельної ділянки площею 0,0588 га кадастровий номер 5110136900:40:032:0067, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 : - іпотечного договору, серія та номер: 2172, виданого 29.05.2019; - договору про внесення змін, серія та номер: 5100, виданого 29.10.2019;- договору про внесення змін, серія та номер: 1677, виданого 06.05.2020; - договору про внесення змін, серія та номер: 5938, виданого 24.12.2020.
08.12.2025 на виконання ухвали суду про витребування доказів приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., надано суду витребувані докази.
26.01.26 заходами електронного суду позивачем надано заяву про уточнення позовних вимог (зміна предмету позову). Позовні вимоги викладено наступним чином: «Скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку, площею 0,0588 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером 5110136900:40:032:0067, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за відповідачем - ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , (місце проживання: АДРЕСА_2 ; 2) Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , витрати на правову допомогу у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень».
29.01.2026 судом прийнято зміну предмету позову.
Ухвалою суду від 25.02.2026 закрите підготовче провадження із призначенням справи до судового розгляду по суті. 
У судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволені позовних вимог.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволенні позову та надав письмові пояснення по суті спору.
Як встановлено судом 29 травня 2019 року між ОСОБА_4 , як позикодавцем, в інтересах якого діяв ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 , як позичальником, було укладено посвідчений нотаріально договір позики, серія та номер: 2171, який є основним зобов`язанням, забезпеченим іпотекою. Розмір основного зобов`язання: 23 000,00 доларів США. Строк виконання: 29.05.2021 ( а/с 75).
Цього ж дня, 29 травня 2019 року між ОСОБА_5 (іпотекодавцем) та ОСОБА_4 (іпотекодержателем) було укладено іпотечний договір, серія та номер: 2172, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. Предметом іпотеки є земельна ділянка з кадастровим номером 5110136900:40:032:0067, розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Пунктом 4 Іпотечного договору сторонами узгоджено, що звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем у позасудовому порядку, зокрема , шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в порядку ст. 36 Закону України « Про іпотеку».
Шляхом укладення нотаріально посвідчених додаткових угод строк виконання зобов`язань по договору позики змінювались, з остаточним строком повернення 23 000 доларів США визначено 29.05.2021 року, узгоджене сторонами 24.12.2020 року (а/с 143,144).
Вказана земельна ділянка належала ОСОБА_5 ( титульному власнику ) на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2019 року ( а/с 77).
ОСОБА_3 (як дружина ОСОБА_5 ) 29.05.2019 надала нотаріально посвідчену згоду на укладення договору іпотеки та про наявність застереження щодо позасудового задоволення вимог іпотекодержателя у разі неповернення суми боргу. У заяві зазначалось про відсутність шлюбного договору або розподілу спільного майна подружжя ( а/с 110).
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13.11.2023 у справі №522/5067/21 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа ОСОБА_4 , було задоволено, здійснено розподіл спільного майна подружжя в порядку якого визнано за ОСОБА_3 право власності на половину земельної ділянки, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, 13 грудня 2023 року представник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 січня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2023 року залишено без руху, у зв`язку із несплатою судового збору у розмірі 7221,00 грн., у відповідності до Закону України «Про Судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 року із змінами.
У подальшому ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.07.2024 апеляційна скарга представника ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя визнана неподаною та повернута апелянту.
Водночас , у зв`язку з порушенням основного зобов`язання іпотекодержатель ОСОБА_4 надіслав іпотекодавцю ОСОБА_5 та боржнику вимоги про усунення порушення: вимога від 07.07.2023 (серія та номер: 2411), посвідчена приватним нотаріусом Іллічовою Н.А., надіслана через АТ «Укрпошта» (підтвердження від 07.07.2023, серія та номер: 6504416529710); вимога від 10.10.2023 (серія та номер: 3698), посвідчена нотаріусом Іллічовою Н.А., надіслана через АТ «Укрпошта» (підтвердження від 11.10.2023, серія та номер: 6504416667837).
Після спливу тридцятиденного строку, встановленого частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», вимога іпотекодержателя залишилася без задоволення, що надало ОСОБА_4 право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
05 січня 2024 року суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 було складено довідку (серія та номер: б/н від 05.01.2024, видавник: ОСОБА_4 ) про суму боргу за основним зобов`язанням та про вартість предмета іпотеки, що відповідає вимогам частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку».
16 січня 2024 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Янковська Ольга Сергіївна прийняла рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (індексний номер рішення: 71169682 від 18.01.2024). Номер запису про право власності: 53338902.
Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). 
На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Предметом розгляду даної справи є позов про захист права власності особи яка отримала статус іпотекодателя по іпотечному договору. Вказані правовідносини врегульовані Цивільним Кодексом України ( далі ЦК України) і Законом України « Про іпотеку». 
Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
За змістом статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.
Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформацію про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 14 липня 2020 року
№ 8-р/2020 у справі за конституційною скаргою ОСОБА_7 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку» констатував, що іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки.
Отже, у разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя, шляхом перенесення всіх прав та обов`язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності. Відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
У постанові Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року у справі № 523/8641/15 (провадження № 61-9085сво21) зроблено висновок, що якщо в іпотеку передано майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та на момент такої передачі зареєстровано на праві власності за одним із подружжя, то наступний поділ цього майна з визначенням часток кожного із подружжя, не припиняє іпотеку.
Спільна сумісна власність подружжя припинена шляхом перетворення у спільну часткову власність. Тобто колишнє подружжя залишаються співвласниками майна, що є частковою спільною власністю, право власності до іншої особи не перейшло, а змінено вид спільної власності.
У разі задоволення позову одного з подружжя про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, інший з подружжя, який не був стороною договору іпотеки, а надав лише згоду на вчинення договору іпотеки іншим з подружжя, стає співіпотекодавцем. Рішення суду про визнання права на частку в праві спільної власності на майно, яке перебуває в іпотеці, є підставою для внесення до державного реєстру запису про те, що така особа є співіпотекодавцем.
Такий висновок узгоджується із положеннями статті 17 Закону України «Про іпотеку», в якій визначено підстави припинення іпотеки, якими є, зокрема, припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізація предмета іпотеки відповідно до цього Закону, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним (частина перша), а також передбачено, що відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина третя).
Оскільки Законом України «Про іпотеку» не передбачено таких підстав для припинення іпотеки, як визначення часток подружжя у спільному сумісному майні, то поділ майна подружжя у такий спосіб не припиняє іпотеку й відповідно не порушує прав іпотекодержателя.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 311/491/18 (провадження № 61-4637св19) зазначено, що положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.
Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи питання ефективності обраного способу захисту власником права якого було порушено фактом державної реєстрації належного йому майна на ім`я третій особи у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) зазначила наступне: 
«. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами.
109. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.
110. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту.
111. Зважаючи на обставини цієї справи, які існували на момент звернення позивача з позовом та прийняття рішення судом першої інстанції, для захисту порушеного права власності позивача необхідно відновити становище, яке існувало до порушення. Вказане відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України.
112. Відповідно до частини четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
113. При цьому абзацом другим частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання позовної заяви) встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
114. Оскільки порушення права власності позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за АТ «Мегабанк», заявлені ним позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав від 30.12.2019 опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.
115. Отже, враховуючи обставини конкретної справи та за умови, якщо правовідносини між сторонами щодо спірного нерухомого майна мають договірний характер та таке майно не було відчужено до третіх осіб, вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно не може бути розцінена судами як неналежний спосіб захисту. Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України».
Тобто Велика Палата Верховного Суду визначила що спосіб захисту права власника шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно може визначитись ефективним способом за наявності певних обставин: сторони спору знаходились у договірних відносинах та таке майно не було відчужено до третіх осіб». 
У даному випадку позивач ОСОБА_3 , яка вважає себе власником половини спірного майна та відповідно іпотекодателем по іпотечному договору , укладеному між ОСОБА_8 як іпотекодавцем та ОСОБА_4 як іпотекодержателем , захищає право власності від правочину який виник на виконання договору ( тобто наявні договірні відносини) та не мав наслідком відчуження майна третім особам.
Враховуючи вказані обставини суд приходить до висновку що обраний позивачем спосіб захисту права власності відповідає критерію ефективності. 
Що стосується самого факту порушення прав позивачки та наявність порушень процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, суд зазначає наступне: 

Колегія суддів Верховного Суду у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 наголосила, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».
У судовому засіданні встановлено що спірне майно було передано в іпотеку за для забезпечення зобов`язань ОСОБА_4 по Договору позики , строк виконання яких сплив 30.04.2020 року.
Доказів виконання зобов`язання або змін умов виконання зобов`язання до суду стороною позивача не надано. 
На момент прийняття 16 січня 2024 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковської О.С. рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», рішення суду яким було визнано право власності на 1/2 частку земельної ділянки , знаходилось в апеляційному суді внаслідок подання апеляційної скарги та відомостей про те що згодом апеляційна скарга буде визнана такою що не подана що визначає набрання законної сили рішення 26.12.2023 року бути не могло , також не було і відомостей про державну реєстрацію права власності на 1\2 частку земельної ділянки за ОСОБА_3 , а тому на той час підстав для відмови у задоволенні заяви про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем не було. 
Враховуючи вказані обставини суд вважає не доведеним стороною позивача що на момент звернення стягнення на предмет іпотеки у позивачки виник статус іпотекодавця що резюмувало б наявну необхідність у іпотекодержателя під час здійснення стягнення на предмет іпотеки повідомляти про початок вказаної процедури кожного з іпотекодавців. 
Згідно ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Вказаний правовий висновок визначений Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, а також від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17 та від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Враховуючи що на момент розгляду даної справи, до 20.05.2026 року , стороною позивача або третьою особою – позичальником, відомостей про виконання ( припинення) зобов`язань які були забезпечені саме цією земельною ділянкою не надавались , а як зазначено вище сам по собі факт переходу права власності на частку іпотечного майна не змінює самого іпотечного договору , суд вважає що при розгляді даної справи не було доведено і факту порушення прав позивачки, яка надавала згоду на передачу майна яке на той час і так належало їй як спільне майно подружжя у іпотеку із наявністю у іпотекодержателя права позасудового звернення стягнення на земельну ділянку. 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Враховуючи вказані обставини суд приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ). 
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, - 
ВИРІШИВ: 
Відмовити у задоволені позову ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2 ) до ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ,) за участі третьої особи ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_4 ) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку, площею 0,0588 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером 5110136900:40:032:0067, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_4 .
Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України. 
Повний текст рішення складено 01.06.2026.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя          В. О. Луняченко