Справа № 339/483/24 
Провадження № 22-ц/4808/576/26
Головуючий у 1 інстанції Сметанюк В. Б. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів   Василишин Л. В.,
Максюти І. О.,
секретар  Петрів Д. Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника ОСОБА_1 адвоката Томина Сергія Володимировича та представника ОСОБА_2 адвоката Ощипка Володимира Степановича на рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2026 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 лютого 2026 року у складі судді Сметанюка В. Б., ухвалені у м. Болехові Івано-Франківської області у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що за час перебування з відповідачкою у шлюбі з 19 вересня 1992 року по 31 жовтня 2024 року ними у 2018 році було побудовано споруду комерційного призначення – двоповерховий магазин непродовольчих товарів площею 168,2 кв.м. по АДРЕСА_1 . Право власності на вказаний будинок був зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_2 , однак кошти на його будівництво вкладав виключно він. Після його виїзду на заробітки у 2012 році, сторони припинили шлюбні відносини і з цього часу відповідачка ОСОБА_2 не брала будь-якої участі у будівництві споруди. У зазначеній будівлі він відкрив магазин, де як фізична особа-підприємець здійснював торгівлю. Після розірвання шлюбу, відповідачка з метою помсти подала заяву до Долинського відділенні Калуського РЕМу ПАТ «Прикарпаттяобленерго» про припинення подачі електроенергії до магазину, внаслідок чого його комерційна діяльність призупинилась.
Також позивач ОСОБА_1 у березні 2025 року подав позов до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Зазначав, що сторони побудували житловий будинок загальною площею 107 кв.м по АДРЕСА_2 , право власності на який також було зареєстровано за відповідачкою 16 вересня 2005 року. Крім того, за нею за вказаною адресою було зареєстровано також право власності на земельну ділянку площею 0,1947 га, кадастровий номер 2610292001:01:006:0021 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Ухвалою Болехівського міського суду від 08 квітня 2025 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна та позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.
Посилаючись на вищенаведене, позивач ОСОБА_1 , з врахуванням збільшення позовних вимог та об`єднання позовів, просив:
- визнати нежитлове приміщення (магазин непродовольчих товарів) загальною площею 168,2 кв. м за адресою АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку загальною площею 107 кв.м по АДРЕСА_2 , а також на частку земельної ділянки площею 0,1947 га, кадастровий номер 2610292001:01:006:0021 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), по АДРЕСА_2 . Також просив стягнути з відповідачки судові витрати.
У лютому 2025 році відповідачка ОСОБА_2 подала позов до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого вказувала, що позивач ОСОБА_1 після розірвання шлюбу почав чинити їй перешкоди у користуванні магазином непродовольчих товарів по АДРЕСА_1 , замінивши замки та перекривши воду до приміщень, в яких вона здійснювала підприємницьку діяльність. Зазначала, що він не сплачував кошти за використану ним електроенергію, у зв`язку з чим вона була змушена звернутися до надавача послуг із заявою про відключення будівлі від електроенергії. 
Відповідачка ОСОБА_2 зазначала, що таке тривале порушення її прав з боку позивача спричинило їй моральну шкоду.
Посилаючись на вищенаведене, ОСОБА_2 просила зобов`язати ОСОБА_1 невідкладно усунути перешкоди в користуванні її майном: громадським будинком-магазином непродовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , звільнивши таке; стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. та судові витрати.
Ухвалою Болехівського міського суду від 02 квітня 2025 року об`єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Болехівського міського суду від 29 січня 2026 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по частці у громадського будинку-магазину непродовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за кожним.
Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 часткою у громадському будинку-магазині непродовольчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , звільнивши таке.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 564,89 грн. сплаченого судового збору.
Додатковим рішенням Болехівського міського суду від 24 лютого 2026 року постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 60 000 грн.
У апеляційних скаргах на рішення та додаткове рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Томин С. В., посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 , а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
Представник позивача вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність належних доказів створення виключно ОСОБА_1 спірного магазину за його особисті кошти і за час їхнього з відповідачкою окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, оскільки він спростовується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_1 від 15 листопада 2010 року, довідкою з місця роботи, додатковою угодою до трудового договору, інформацією з Державної прикордонної служби України, копією паспорта для виїзду за кордон. Вказані докази свідчать, що позивач ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ) працював на півночі рф з 2012 по 2019 роки.
Судом першої інстанції не враховано того, що відмітки у закордонному паспорті ОСОБА_1 також підтверджують той факт, що він за вказаний період лише декілька разів незначний проміжок часу (до 2-х тижнів) перебував на території України. Крім того, сама відповідачка підтвердила факт його перебування за кордоном на заробітках з 2012 року, а також той факт, що сторони у цей період між собою не спілкувались жодними засобами зв`язку, спільного майна не набували, будь-яких коштів він їй не передавав. Більш того вказала, що у ОСОБА_1 були борги у зв`язку із будівництвом нежитлового приміщення і всі кошти, які він заробляв у росії, він віддавав на їх погашення.
Представник скаржника адвокат Томин С. В. звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції не встановив підстави набуття відповідачкою спірного житлового будинку. Зокрема, суд першої інстанції не врахував того, що підставою для виникнення права власності ОСОБА_2 на домоволодіння в АДРЕСА_2 було рішення виконавчого комітету Тисівської сільської ради від 29 липня 2005 року № 3. Зазначене, на його думку, свідчить про те, що спірний житловий будинок є новоствореним майном, будівництво якого завершене у 2005 році, а тому право власності на нього виникло у сторін, як осіб, які його створили. При цьому, право власності у ОСОБА_2 не виникло у зв`язку зі спадкуванням майна після смерті батька ОСОБА_4 . У зв`язку із вищезазначеним, позивач також має право на поділ спірної земельної ділянки у відповідності до ст. 120 ЗК України.
Висновки суду про обґрунтованість зустрічних позовних про зобов`язання ОСОБА_1 усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні часткою спірного магазину, на думку представника позивача, суперечать нормам чинного законодавства, оскільки спірне нежитлове приміщення не поділено між сторонами в натурі, визнання за кожним із них права власності на частку означає, що кожен із них є власником всього спільного майна у цілому. Правовстановлюючі документи, які б визначали, яка конкретно частина спірного приміщення належить кожній зі сторін, відсутні, тому задоволення позовної вимоги про звільнення приміщення порушує право власності позивача.
Крім того, безпідставними є висновки суду про підтвердження факту заподіяння ОСОБА_2 моральних страждань, оскільки нею на надано належних та допустимих доказів здійснення будь-яких робіт у спірному нежитловому приміщенні, будь-яких страждань, які спричинені їй діями ОСОБА_1 , а також докладання додаткових зусиль для відновлення порушеного права. Натомість у матеріалах справи наявні докази, які вказують на те, що сама ОСОБА_2 не зацікавлена у здійсненні будь-якої діяльності у зазначеному приміщенні. Про це, зокрема свідчать документи про відключення за її заявою електроенергії у вказаному приміщенні. Крім того, допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що ОСОБА_2 неодноразово з`являлась у приміщенні лише для того, щоб пошкодити електропроводку та інші предмети, перешкоджаючи таким чином ОСОБА_1 у здійсненні ним підприємницької діяльності.
Адвокат Томин С. В. звертає увагу суду на те, що доданий адвокатом Ощипок В. С. акт № 1 наданих послуг не можна вважати документальним підтвердженням витрат на правову допомогу, розрахунком таких витрат, а також факту їх оплати клієнтом, оскільки у ньому не зазначено кількість консультацій, запитів, підготовлених процесуальних документів, тощо. Вважає, що це позбавляє протилежну сторону та суд оцінити необхідність, реальність, співмірність та обґрунтованість таких витрат та їх пропорційність до предмета спору. 
Крім того зауважує, що оскільки позовні вимоги сторін задоволені частково, витрати на професійну правничу допомогу мають бути також розподілені пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З апеляційною скаргою на зазначені рішення суду першої інстанції також звернувся і представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Ощипок В. С., у якій, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позовних вимогах ОСОБА_1 відмовити повністю, а позов ОСОБА_2 задовольнити. Також просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 100 000 грн.
Представник ОСОБА_2 вказує на те, що позивач ОСОБА_1 штучно зазначив назву позову поділ майна подружжя, тим самим намагаючись перекласти обов`язок щодо спростування на сторону ОСОБА_2 . Натомість, зважаючи на вимоги визнання за ним права власності, обов`язок доказування щодо даної позовної вимоги покладався саме на ОСОБА_1 , чого в ході судового розгляду не було доведено. А тому вважає, що визнаючи спірний магазин об`єктом спільної сумісної власності, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.
На думку адвоката Ощипка В. С., позивач ОСОБА_1 не мав жодного відношення до будівництва спірного магазину непродовольчих товарів, не був причетний до його будівництва, оскільки з заявою на оренду земельної ділянки зверталась ОСОБА_2 27 липня 2015 року, дозвіл на будівництво даного магазину отримувала також ОСОБА_2 , яка з 23 листопада 2003 року була зареєстрована як ФОП, технічний паспорт на вказаний об`єкт було виготовлено ФОП ОСОБА_2 22 січня 2018 року, а 18 квітня 2018 року – сертифікат на підставі акту введеного об`єкта в експлуатацію. При цьому, зауважує, що ОСОБА_1 зареєструвався як ФОП тільки 28 серпня 2019 року у АДРЕСА_3 на що міг претендувати ОСОБА_1 , так це на частку чистого доходу отриманого від підприємницької діяльності ОСОБА_2 .
Поза увагою суду першої інстанції залишилось й те, що спірне майно було створено коли сторони не проживали разом, метою створення було здійснення підприємницької діяльності саме ОСОБА_2 , кошти на його створення надходили від підприємницької діяльності, а тому даний об`єкт не можна визнавати спільним майном подружжя.
Представник скаржниці вказує, що перевірити факт працевлаштування ОСОБА_1 у рф неможливо. Більш того, даний факт не доводить того, що він коштами чи працею приймав участь у будівництві спірного магазину. При цьому зауважує, що до даного об`єкту ОСОБА_1 здійснено самочинну прибудову без будь-яких дозвільних документів.
Також адвокат Ощипок В. С. зауважує, що ч. 2 ст. 72 СК України зобов`язує застосовувати позовну давність, обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Вказана обставина зазначалась стороною Струсь І. В. як (2012) 2013 рік, коли вони із відповідачкою припинили фактично проживати разом. Однак, ОСОБА_1 клопотання про поновлення строків та обґрунтування їх пропуску до суду не подавав.
Поза увагою суду залишилось те, що оскільки сторони не проживали як сім`я з 2012 (2013) року, то майно, яке створено одним із подружжя, а саме ОСОБА_2 для здійснення підприємницької діяльності не може бути спільним майном подружжя.
Ухвалюючи оскаржене рішення в частині усунення перешкод, судом першої інстанції не зазначено його негайне виконання, оскільки такі перешкоди чиняться саме власнику майна ОСОБА_2 і на даний час.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Томина С. В., а також пояснення представників відповідачки ОСОБА_2 адвокатів Ощипка В. С. та Годись Н. В., які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Ощипка В. С необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Томина С. В. – задовольнити частково, залишивши рішення суду без змін та змінивши додаткове рішення з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частково задовольняючи заявлені сторонами позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що сторони у справі під час перебування у шлюбі набули у власність нежитлове приміщення – магазин непродовольчих товарів, на яке поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя і яка не була спростована позивачем ОСОБА_1 . А тому, суд дійшов висновку, що нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності сторін по справі та підлягає поділу між ними порівну шляхом визнання за кожним права власності на 1/2 його частини. Водночас, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину спірного житлового будинку та земельної ділянки, суд першої інстанції виснував, що сам факт реєстрації в 2005 році права власності ОСОБА_2 на спірний житловий будинок, за доведеності його побудови в 1988 році її батьком ОСОБА_4 та дідом ОСОБА_5 до моменту реєстрації шлюбу між сторонами, не дає підстав уважати, що спірний житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований є спільною сумісною власністю подружжя. Також суд першої інстанції вважав доведеним факт порушення права ОСОБА_2 на приватну власність з боку позивача ОСОБА_1 , який, захопивши комерційне приміщення (магазин), змінивши замки, фізично не допускаючи ОСОБА_2 , сам почав здійснювати підприємницьку діяльність в даному приміщенні та брати орендну плату з орендарів. А тому прийшов до висновків про наявність підстав для стягнення на її користь моральної шкоди, яку оцінив у розмірі 50 000 грн. та зобов`язання ОСОБА_1 не чинити їй перешкод у користуванні часткою спірного майна.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі з 19 вересня 1992 року по 31 жовтня 2024 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 6-7, 174 т. 1).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 03.12.2024 року, 30 травня 2018 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на громадський будинок - магазин непродовольчих товарів, загальною площею 168,2 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8 т. 1).
Рішенням Тисівської сільської ради № 8 від 07 червня 1980 року включено співзабудівником в документацію, видану на будівництво житлового будинку ОСОБА_5 (дідові відповідачки) його сина ОСОБА_4 (батька відповідачки) та продовжено термін будівництва житлового будинку до 07 червня 1982 року; також із змісту рішення вбачається, що ОСОБА_5 рішенням сільської ради № 14 від 24 жовтня 1974 року було виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку (а.с. 168 т. 1).
Проектна документація на будівництво вказаного житлового будинку виготовлено на замовлення ОСОБА_5 і ОСОБА_4 (а.с. 169-170 т. 1).
Рішенням Тисівської сільської ради № 6 від 11.02.1988 року ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво сараю (а.с. 173 т. 1).
25.04.1988 року виготовлено будівельний паспорт на будівництво сараю, де забудівником вказано ОСОБА_4 та проект розміщення господарських будівель на ділянці, на якому зазначено поряд вже збудований спірний будинок (а.с. 171-172 т. 1).
Копіями записів з погосподарської книги № 5 за 1991-1995 роки Тисівського старостинського округу стверджується, що за ОСОБА_5 облікується домогосподарство АДРЕСА_4 (а.с. 18-19, т. 3) особовий рахунок № НОМЕР_2 , а ОСОБА_4 – домогосподарство АДРЕСА_2 , особовий рахунок № НОМЕР_3 . Також вказано, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_6 ) 30.08.1989 року вибула на навчання (а.с. 20-21 т. 3).
З записів з погосподарських книг № 4 та № 5 за 1996-2000 роки Тисівського старостинського округу вбачається, що за ОСОБА_2 обліковується одне господарство з особовим рахунком № НОМЕР_4 (а.с. 24, т. 3), а ОСОБА_4 інше домогосподарство – особовий рахунок № НОМЕР_5 (а.с. 36-37 т. 3). Адреси господарств не вказано.
З запису з погосподарських книг № 4 та № 5 за 2001-2005 роки вбачається, що за ОСОБА_2 обліковується житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , особовий рахунок НОМЕР_6 (а.с. 42-43, т. 3), а за ОСОБА_4 - будинок за адресою АДРЕСА_4 , особовий рахунок НОМЕР_7 (а.с. 55-56, т. 3).
У всіх наступних записах погосподарських книг вказано, що за ОСОБА_2 облікується житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , а за ОСОБА_4 – будинок за адресою АДРЕСА_4 .
Також з запису з погосподарської книги № 5 за 2016-2023 роки Тисівського старостинського округу вбачається, що за ОСОБА_2 обліковується господарство за адресою АДРЕСА_2 , рік побудови житлового будинку зазначено – 1990 (а.с. 61-62, т. 3).
Про те, що відповідачка ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_4 свідчать копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 та свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_8 , відповідно до якого вона змінила прізвище з Павлів на ОСОБА_7 (а.с. 174 т. 1).
Копія заповіту, складеного 18.05.2004 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Тисівської сільської ради та зареєстрованого в реєстрі за № 32 свідчить, що ОСОБА_4 на випадок своєї смерті все своє майно заповів дочці ОСОБА_2 (а.с. 100 т. 4).
29.07.2005 року рішенням виконавчого комітету Тисівської сільської ради за № 3 «Про визнання права власності», розглянувши заяву ОСОБА_2 від 27.07.2005, технічний паспорт, визнано за нею право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку, літньої кухні, стайні, стодоли, вбиральні та інших господарських будівель та видано свідоцтво про право власності, яке 16.09.2005 року зареєстровано Івано-Франківським ОБТІ (а.с. 124, 132-133 т. 1).
З виготовленого 18.07.2005 року на замовлення ОСОБА_2 технічного паспорту на житловий будинок по АДРЕСА_2 вбачається, що до його складу входить житловий будинок площею 147,7 кв.м. (в технічному паспорті зазначений літерою А), літня кухня (літера В), стайня та стодола (літера В/Г), вбиральня (літера Д), криниця (№ 1), ворота (№ 2), огорожа (№ 3, № 4), роком побудови будинку вказано1988рік (а.с. 4-7 т. 4).
Витягом з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку підтверджується, що за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2610292001:01:006:0021 площею 0,1947 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 125 т. 1).
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Спірні правовідносини стосуються розірвання шлюбу та поділу майна, набутого сторонами під час перебування у шлюбі.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «… у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У частині першій статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У справі, що переглядається, сторони визнавали, що шлюбні відносини між ними були фактично припинені з 2012 року і кожен з колишнього подружжя здійснював будівництво спірного магазину самостійно.
Між тим, встановивши, що спірне нежитлове приміщення було набуте в період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, презумпцію спільності права власності подружжя на це майно як позивачем, так і відповідачкою не спростовано, оскільки не надано належних і допустимих доказів придбання спірного майна за власні кошти, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що таке майно має статус спільного майна подружжя та, як наслідок, обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання особистою власністю спірного приміщення.
Лише отримання дозволу на будівництво та в подальшому реєстрація права власності на приміщення магазину на ім`я відповідачки не може бути підтвердженням набуття цього майна у особисту власність, так само як і робота позивача за кордоном.
Також, право власності на це майно було оформлено на відповідачку у 2018 році і до розірвання шлюбу в 2024 році позивач не намагався відновити своє право на це майно в цілому. Це, в свою чергу, свідчить про те, що сторони у зазначений час набували майно у спільну власність як подружжя.
Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що сторони користувалися цим магазином спільно.
Таким чином доводи апеляційних скарг в цій частині є безпідставними.
Також не можна погодитися і з доводами апеляційної скарги позивача щодо не встановлення судом першої інстанції підстав набуття відповідачкою у власність спірного житлового будинку.
Так, судом були досліджені рішення Тисівської сільської ради № 8 від 07 червня 1980 року, проектна документація на будівництво спірного житлового будинку та погосподарські книги з яких вбачається, що будівництво будинку здійснювалось дідом, а після – батьком відповідачки та було завершено до реєстрації шлюбу між сторонами, оскільки вже з 1991 року цей будинок обліковувався як домогосподарство під АДРЕСА_2 та мав особовий рахунок № НОМЕР_3 .
Отже власником будинку був батько відповідачки, а тому це нерухоме майно не може вважатись спільним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лише тому, що право власності на нього було визнано за відповідачкою на підставі рішення виконавчого комітету Тисівської сільської ради за № 3 від 29 липня 2005 року.
Крім того, таке право власності набуто відповідачкою 29 липня 2005 року, а не в період з 08 лютого 2011 року по 13 червня 2012 року коли б воно могло вважатись спільним майном подружжя.
Відповідно до частини другої статті 72 СК України строк позовної давності до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, обчислюється не з моменту ухвалення рішення про розірвання шлюбу, а з моменту коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Оскільки після розірвання шлюбу право позивача на частку спірного нежитлового приміщення відповідачкою не оспорювалося, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 строк звернення до суду не пропущено, відтак з доводами скарги представника відповідачки в цій частині погодитися не можна.
Є безпідставними й доводи скарги позивача щодо обґрунтованості висновків суду стосовно задоволення зустрічних позовних вимог відповідачки про усунення перешкод у користуванні магазином, оскільки відсутність його поділу між сторонами в натурі та не визначення порядку користування ним не можуть бути підставою для відмови в задоволенні таких позовних вимог.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).
Відповідно до частини третьої статті 386 ЦКУкраїни власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 3, 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Стягуючи з позивача на користь відповідачки 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з доведеності та обґрунтованості зазначених позовних вимог. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала відповідачка, їх тривалість і виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.
Доводи апеляційної скарги представника позивача в цій частині спростовуються дослідженими судом першої інстанції зверненнями відповідачки до органів поліції та допитаними свідками.
Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про порушення або неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення апеляційним судом не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
У своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Так, для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
При цьому цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих у підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду. 
Відповідачкою на підтвердження понесених нею витрат на правничу допомогу надано належні та допустимі докази, а саме: договір про надання правової дороги № 25.02 від 15 січня 2025 року; додаток № 2 до цього договору із зазначенням вартості послуг у 100 000 грн. які відповідачка має сплатити протягом 30 днів з моменту набрання рішенням суду першої інстанції законної сили; акт наданих послуг № 1 від 20 січня 2026 року яким погоджено зазначену вартість послуг.
І оскільки зустрічні позовні вимоги задоволено частково лише в зв`язку із зменшенням розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано не застосував положення п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.
Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
З урахуванням складності та категорії справи (поділ майна подружжя та усунення перешкод), обсягу доказів, підготовка процесуальних документів не потребувало від професійного адвоката значних зусиль та витрат часу.
Враховуючи викладене, оскільки зустрічні позовні вимоги відповідачки про усунення перешкод та відшкодування моральної шкоди фактично задоволено, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, судова колегія дійшла висновку, що справедливим буде стягнення з позивача на користь відповідачки у рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, надану протягом розгляду справи судом першої інстанції, суми в розмірі 30 000 грн. в зв`язку з чим оскаржуване додаткове рішення суду необхідно змінити.
Керуючись статтями 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Ощипка Володимира Степановича – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Томина Сергія Володимировича – задовольнити частково.
Рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2026 року – залишити без змін.
Додаткове рішення Болехівського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2026 року – змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000 (тридцять тисяч) грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 08 травня 2026 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта