13.05.26
22-ц/812/962/26
Провадження № 22-ц/812/962/26 Суддя першої інстанції Репушевська О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 травня 2026 року м. Миколаїв Справа № 479/1315/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання – Повертайленко Ю.В.,
за участі представника позивача – Кравченка О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2026 року, повне судове рішення складено 25 лютого 2026 року, ухвалене під головуванням судді Репушевської О.В., в залі судового засідання в с-ще Криве Озеро, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним,

В С Т А Н О В И В:

15 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі – ТОВ «Агрофірма Корнацьких»), ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належать земельні ділянки: площею 5,15 га, кадастровий номер 4823980400:02:000:0038, яка розташована в межах території (Багачівської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області; 5,43 га, кадастровий номер 4823980400:02:000:0232, яка розташована в межах території (Багачівської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області. 
Вказані земельні ділянки перебувають у оренді ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на підставі договору оренди землі від 01 січня 2005 року № 224/К, укладеного між ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , діючого на підставі довіреності ВВК №3 48110, виданої 28 липня 2004 року, посвідченої приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А., зареєстрованої в реєстрі за № 4603, та ТОВ «Агрофірма Корнацьких». 
Посилаючись на те, що під час укладання правочину ОСОБА_1 особисто присутнім не був, належний йому примірник договору відповідачами надано не було, вважає, що укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_3 визначав істотні умови договору самостійно, попередньо не погоджуючи з позивачем жодного з пунктів оспорюваного договору. 
Отримуючи від ОСОБА_1 довіреність щодо вчинення від його імені будь-яких дій відносно належних йому земельних ділянок, повірений керувався не його інтересами, як довірителя, а цілеспрямовано вчиняв всі можливі дії на передачу земельної ділянки у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на вигідних для останнього умовах, так як був на той час у тісному трудовому зв?язку з ОСОБА_5 , який являється засновником ТОВ «Агрофірма Корнацьких». 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 01 січня 2005 року № 224/К укладений між ТОВ «Агрофірма Карнацьких» та ОСОБА_1 , в особі ОСОБА_3 , діючого на підставі довіреності .
Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що волевиявлення на умови укладення Договору оренди землі з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» одним із повірених, зокрема ОСОБА_3 , від власника землі ретельно та однозначно викладено ОСОБА_1 у змісті довіреності від 28 липня 2004 року.
Сам ОСОБА_1 в довіреності наділив повірених (у тому числі ОСОБА_3 ) в кожному випадку укладення правочину щодо земельної ділянки правом визначати суттєві умови договору, тобто предмет договору, строк його дії, ціну договору та будь-які інші істотні умови договорів.
Ці умови перенесено у зміст Договору оренди землі № 224/К з ТОВ «Агрофірма Корнацьких», укладеного 01 січня 2005 року у письмовій формі. 
З огляду на вищевикладене, укладений Договір оренди землі з ТОВ «Агрофірмою Корнацьких» є правомірним, у розумінні змісту положень статті 204 ЦК України.
Відсутні належні докази та обґрунтування позивачем щодо: свідомого вчинення ОСОБА_3 . Договору оренди землі з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» з ОСОБА_3 за зловмисною згодою та всупереч інтересам ОСОБА_1 ; наявності збитків та причинного зв`язку між зловмисною домовленістю ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 та завданими збитками; звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_3 чи до будь-якої іншої особи чи державного органу щодо порушення її прав та законних інтересів ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_3 , при укладанні Договору оренди землі № 224/К з ТОВ «Агрофірма Корнацьких».
Не погодившись з рішення суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – Кравченко О.С., подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким вимоги позову задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність «зловмисної домовленості» у розумінні статті 232 ЦК України. Разом з тим суд взагалі не дослідив і не застосував частину 3 статті 238 ЦК України, яка є самостійною і більш релевантною правовою підставою для визнання договору недійсним.
Відповідно до частини 3 статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. 
У справі, що розглядається, ця заборона була порушена одразу у декількох вимірах.
По-перше, ОСОБА_6 одночасно виступав повіреним за довіреністю від 28 липня 2004 року (тобто представником інтересів ОСОБА_1 ) та підписував договір оренди від імені ТОВ «Агрофірма Корнацьких» як її генеральний директор. Таким чином, одна і та сама особа є представником обох сторін правочину, що прямо забороняється частиною 3 статті 238 ЦК України. 
По-друге, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зазначено у довіреності як повірений, тобто є представником довірителя, і водночас є другою стороною (орендарем) у договорі оренди. Отже, товариство вчинило правочин у своїх власних інтересах, будучи формальним представником позивача. 
По-третє, ОСОБА_3 перебував у прямих трудових відносинах із засновником ТОВ «Агрофірма Корнацьких» (обіймав посаду директора пов`язаної юридичної фірми цього самого засновника), що свідчить про вчинення правочину в інтересах іншої особи. 
Суд першої інстанції не дослідив жодної з цих обставин крізь призму частини 3 статті 238 ЦК України, що є неправильним застосуванням норм матеріального права.
Суд першої інстанції не врахував правові позиції Верховного Суду у постановах: від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16 ц; від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19; від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18; від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц; від 01 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19; постанові від 31 січня 2024 року у справі № 388/335/20; від 11 жовтня 2023 року у справі № 388/339/20.
Поведінка ТОВ «Агрофірма Корнацьких», яке одночасно виступає повіреним (представником інтересів власника) та орендарем (контрагентом, в чиїх інтересах правочин укладається), є зразком суперечливої поведінки та порушенням принципу добросовісності, закріпленого у статті 3, 13 ЦК України.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від відповідачів не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що позивач на праві приватної власності є власником земельних ділянок:
- площею 5,15 га, кадастровий номер 4823980400:02:000:0038, яка розташована в межах території (Багачівської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії І-МК №041344, зареєстрованого в Книзі реєстрації записів державних актів на право власності на землю від 10 вересня 2001 року за № 25;
- площею 5,43 га, кадастровий номер 4823980400:02:000:0232, яка розташована в межах території (Багачівської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, що підтверджується Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-МК № 016551, зареєстрованого в Книзі реєстрації записів державних актів на право власності на землю від 24 січня 2001 року за № 10.
Відповідно до змісту довіреності від 28 липня 2004 року ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_6 , ОСОБА_3 користуватися та розпоряджатися земельними ділянками, які йому належали на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки серії ІІІ-МК № 016551, І-МК № 041344. Для цього ОСОБА_1 надав повіреним, зокрема, ОСОБА_3 , право: здійснювати нагляд за належною йому землею, мати вільний доступ до ділянки, при настанні сезону вживати заходи до обробки землі, збору врожаю та його використанню, вносити необхідні платежі, які стосуватимуться реалізації його права власності на земельну ділянку; вчиняти всі дозволені законодавством правочини по розпорядженню, користуванню земельною ділянкою (продавати, міняти, здавати в оренду, заставляти, вносити до статутного фонду господарських товариств з правом підпису установчих документах та документів, пов`язаних з виходом зі складу цих товариств тощо), визначати у кожному випадку суттєві умови договору, подавати від його імені заяви, розписуватися за нього, отримувати гроші, майно по укладеним договорам тощо.
01 січня 2005 року між ОСОБА_1 , як власником земельних ділянок, що посвідчуються Державними актами на право власності на земельну ділянку серії ІІІ-МК № 016551 (реєстраційний № 10), та серії І-МК № 041344 (реєстраційний № 25), в особі представника - ОСОБА_3 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності серія ВВК № 348110, виданої 28 липня 2004 року, та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» в особі Генерального директора Кирилюка О.П. укладено договір оренди землі № 224/К, відносно земельної ділянки загальною площею 10,5807 га, розташованої на території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, на строк 50 років, зареєстрований у Кривоозерському райвідділі МРФ, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 04 липня 2007 року № 040701700189.
Відповідно до заяви про скасування довіреності від 10 травня 2023 року зареєстрованої в реєстрі за № 2131, ОСОБА_1 скасував довіреність видану на ім`я ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , що посвідчена 28 липня 2004 року за реєстровим № 4603.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.
У частині 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).
Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17).
Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для його визнання недійсним (постанова Верховного Суду від 22 червня 2020 року в справі № 177/1942/16-ц).
Аналіз частини 1 статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17).
Згідно з частиною 1, 3 статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
За змістом частини 3 статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним (частина 1 статті 232 ЦК України).
Відповідно до тлумачення Верховним Судом статті 232 ЦК України під зловмисною домовленістю потрібно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. В основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України потрібно встановити умисел у діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас не має значення, чи одержав учасник такої домовленості будь-яку вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позову згідно зі статтею 232 ЦК України потрібно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисність» не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи завдання шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність між волею довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя».
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 623/2518/17.
Обов`язковими ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою, відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди;
2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень (постанови Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 541/2700/16-ц , від 08 лютого 2021 року у справі № 727/10189/17).
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19 зазначено, що для задоволення позову за статтею 232 ЦК України має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦК України).
Таким чином, тлумачення вказаних норм права свідчить про те, що для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї зі сторін правочину діяв представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.
Суд з дотриманням вищезазначених положень закону дійшов правильного висновку, що укладення договору оренди земельної ділянки, у ситуації коли від імені орендаря діє представник ОСОБА_3 (за твердженнями позивача керівник ТОВ «Юридична фірма Корнацьких»,  саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника із іншою стороною – орендарем (ТОВ «Агрофірма Корнацьких»).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 діяв всупереч інтересам довірителя,  ОСОБА_1 , а також наявність зловмисної домовленості представника позивача з ТОВ «Агрофірма Корнацьких», представником якого за договором оренди землі був ОСОБА_6 і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя, не дивлячись на те, що ОСОБА_3 , за твердженнями позивача, був працівником зазначеного товариства. Також, відсутні докази недобросовісності та нерозумності у поведінці представника Товариства «Агрофірма Корнацьких» при укладенні спірного правочину.
Нотаріально посвідчена довіреність від 28 липня 2004 року позивачем видана на ім`я ОСОБА_3 , добровільно, на день укладення останнім договору оренди землі не скасована, ОСОБА_1 , не оспорювалася, у встановленому законом порядку судом недійсною не визнавалась.
Таким чином, суд першої інстанції також врахував, що нотаріально посвідченою довіреністю від 28 липня 2004 року позивач уповноважив ОСОБА_3 бути його представником і надав йому права щодо оренди земельних ділянок, укладати договір оренди землі.

Крім того, відсутні докази на підтвердження того, що у представника позивача – ОСОБА_3 та представника ТОВ «Агрофірма Корнацьких» - Кирилюка О.П. був відсутній реальний намір укласти і виконати спірний правочин.
З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України), існування при укладенні спірного правочину зловмисної домовленості між представником ТОВ «Агрофірма Корнацьких» ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , і недобросовісності дій останнього та виникнення через це несприятливих наслідків для Лущевського В.С., як довірителя.
Також колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зауважити, що заявляючи вимогу про визнання договору оренди землі недійсним, ОСОБА_1 , зазначив відповідачем не лише орендаря - ТОВ «Агрофірма Корнацьких», а й ОСОБА_3 , який діяв на підставі виданої позивачем довіреності. 
Між тим, видача довіреності є одностороннім правочином ОСОБА_1 не заявляв вимог про визнання недійсним одностороннього правочину - видачу довіреності.
У статті 237 ЦК України закріплено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Отже, у справі за позовом сторони, від імені якої договір вчиняв представник, про визнання недійсним договору, належним відповідачем є інша сторона оспорюваного договору (ТОВ «Агрофірма Корнацьких»), а не представник ( ОСОБА_3 ). До подібних висновків дійшов Верховний у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 664/1893/17.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Аргументи апеляційного скарги про не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин частини 3 статті 238 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки правових підстав для застосування цієї норма матеріального права за обставинами справи не встановлено. При цьому посилання скаржника на те, що представник ТОВ «Агрофірма Коранацьких» Кирилюк О.П зазначений в довіреності від 28 липня 2004 року як представник інтересів ОСОБА_1 , та при укладення спірного договору діяв як представник ТОВ «Агрофірма Корнацьких», а отже, не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, не заслуговують на увагу. З огляду на те, що за спірним договором ОСОБА_6 не представляв інтереси позивача за спірним договором, а був представником ТОВ «Агрофірма Корнацьких», а тому безпідставно вважати, що товариство вчиняло правочин у своїх власних інтересах, будучи формальним представником позивача. 
Посилання на підтвердження доводів апеляційної скарги на той факт, що ОСОБА_3 перебував у прямих трудових відносинах із засновником ТОВ «Агрофірма Корнацьких» (обіймав посаду керівника юридичної фірми цього самого засновника), а тому це свідчить про вчинення правочину в інтересах іншої особи, відхиляються апеляційним судом. Позивачем не доведено відповідними доказами існування при укладенні спірного правочину зловмисної домовленості між представником ТОВ «Агрофірма Корнацьких» Кирилюком О.П. та ОСОБА_3 , і недобросовісності дій останнього, та виникнення через це несприятливих наслідків для Лущевського В.С., як довірителя. Крім того, відсутні докази на підтвердження того, що у представника позивача – ОСОБА_3 та представника ТОВ «Агрофірма Корнацьких» Кирилюка О.П. був відсутній реальний намір укласти і виконати спірний правочин.
З цих же підстав є безпідставним твердження скаржника в апеляційній скарги з посиланням на ці обставини про суперечливість поведінки ТОВ «Агрофірми Корнацьких» та порушенням принципу добросовісності, закріпленого у статті 3, 13 ЦК України.
Посилання заявника в апеляційній скарзі на висновки, викладені у постановах: від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16 ц; від 19 січня 2021 року у справі № 910/12791/19; від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18; від 10 листопада 2021 року у справі № 757/50762/18-ц; від 01 лютого 2023 року у справі № 569/19674/19; постанові від 31 січня 2024 року у справі № 388/335/20; від 11 жовтня 2023 року у справі № 388/339/20 колегія суддів відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин, так як у кожній конкретній справі суд з`ясовує наявність підстав, передбачених для визнання договору оренди землі недійсним.
Висновки суду першої інстанції не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилався позивач в апеляційній скарзі.
Таким чином, аргументи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом фактичними обставинами справи та наведеними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – Кравченко Олександр Сергійович залишити без задоволення.
Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 лютого 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
Ж.М. Яворська
Повне судове рішення складено 13 травня 2026 року.