ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
21.04.2026	Справа № 910/7232/25	

За позовом керівника Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області 
до 1) Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарантований постачальник» 
про визнання додаткової угоди недійсною та стягнення 81 691,14 грн
Суддя Карабань Я.А.
Секретар судових засідань Дубина Т.М.
представники учасників справи:
від прокуратури: Дущак Д.В.;
від позивача: не з`явився;
від відповідача-1: не з`явився;
від відповідача-2: не з`явився;
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Керівник Жмеринської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області (надалі – позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до 1) Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області (надалі – відповідач-1), 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарантований постачальник» (надалі – відповідач-2), в якому просить суд визнати недійсною додаткову угоду №1 від 08.12.2023 до договору №021223/01 про постачання/закупівлю електричної енергії від 02.12.2023, укладеного між відповідачами та стягнути з відповідача-2 на користь позивача безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 81 691, 14 грн.
Позовні вимоги, з посиланням на ст. 203, 215, 216, 334, 628, 629, 632, 651, 652, 653, 655, 1212 Цивільного кодексу України, ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», обґрунтовані тим, що додаткова угода №1 від 08.12.2023 до договору №021223/01 про постачання/закупівлю електричної енергії від 02.12.2023 укладена з порушенням умов договору та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме з порушенням максимально встановленого 10% ліміту підвищення ціни на товар та підлягає визнанню недійсною, а грошові кошти в сумі 81 691, 14 грн, що перераховані за електричну енергію, підлягають стягненню на користь позивача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі №910/7232/25, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 15.07.2025.
25.06.2025 від представника відповідача-2 надійшов відзив на позов, у якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та, зокрема, зазначає, що до пропозиції щодо внесення змін до договору відповідачем-2 було додано цінову довідку №1437/23 Харківської торгово-промислової палати та інформацію з сайту https://www.oree.com.ua, а тому Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарантований постачальник» у повній мірі було дотримано вимог п. 13.9.2 договору в частині документального підтвердження зміни ціни. Крім цього, зазначає, що сторони, керуючись «Особливостями здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», визначеними постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178, мали право підвищувати відсоток ціни за одиницю товару пропорційно коливанню відсотку ціни такого товару на ринку без обмежень, встановлених нормами ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Також вказує, що факт підписання сторонами додаткової угоди до договору до початку її дії свідчить про належне погодження нових умов, незалежно від дотримання формальної процедури попереднього повідомлення за 20 днів. 
Також 25.06.2025 від представника відповідача-2 надійшло клопотання про зупинення провадження в справі.
27.06.2025 від представника прокуратури надійшла відповідь на відзив, у якій він не погоджується із доводами відповідача-2, викладеними у відзиві, та, зокрема, зазначає, що цінова довідка Харківської торгово-промислової палати, яка стала підставою для збільшення ціни на електричну енергію згідно з умовами додаткової угоду не підтверджує коливання ціни на електричну енергію на ринку, а відображає інформацію станом на певні дати та/або періоди. Крім цього, вказує, що укладенням додаткової угоди № 1 від 08.12.2023 до договору № 021223/01 від 02.12.2023 відбулося збільшення ціни вартості за 1 кВт./год з 5,56212 грн до 6,51 грн, що становить 19%, тобто збільшення ціни на понад 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, що є порушенням умов, встановлених у ст. 652 Цивільного кодексу України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі». Також зазначає що умови договору, які визначають момент застосування зміненої ціни електричної енергії, застосовується лише в тій частині, що не суперечить положенням п. 4 ч. 3 ст. 57 Закону України «Про ринок електричної енергії», а відтак споживач має бути повідомлений не пізніше ніж за 20 днів до внесення змін до умов договору, при цьому нова ціна електричної енергії має починати діяти після спливу двадцятиденного строку з моменту повідомлення споживача про таку зміну.
Також 27.06.2025 від представника прокуратури надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження в справі.
02.07.2025 від представника відповідача-2 надійшли заперечення на відповідь на відзив.
07.07.2025 від представника відповідача-2 надійшла заява про участь у судовому засіданні призначеному на 15.07.2025 у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2025 у задоволенні заяви представника відповідача-2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у справі № 910/7232/25 відмовлено.
У підготовче засідання 15.07.2025 з`явилися представник прокуратури та представник відповідача-2. Представник позивача та представник відповідача-1 в засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. У підготовчому засіданні оголошено клопотання представника відповідача-2 про зупинення провадження в даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 задоволено клопотання відповідача-2 про зупинення провадження в справі та зупинено провадження в справі №910/7232/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №920/19/24 та опублікування повного тексту постанови.
07.01.2026 від представника прокуратури надійшло клопотання про поновлення провадження в справі, з посиланням на те, що опубліковано повний текст постанови Великої Палати Верховного Суду по справі № 920/19/24.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2026 поновлено провадження в справі та призначено підготовче засідання на 11.02.2026.
20.01.2026 від представника прокуратури надійшли пояснення.
21.01.2026 від представника відповідача-2 надійшли додаткові пояснення.
22.01.2026 від представника прокуратури надійшли заперечення на додаткові пояснення відповідача.
10.02.2026 від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання, призначеного на 11.02.2026, на іншу дату.
У підготовче засідання 11.02.2026 з`явився представник прокуратури, представники позивача та відповідачів 1-2 в засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення засідання повідомлялися належним чином. Суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи пояснення представника прокуратури від 20.01.2026. Також суд протокольною ухвалою долучив до матеріалів справи додаткові пояснення відповідача від 21.01.2026. Крім цього, суд протокольною ухвалою долучив заперечення представника прокуратури від 22.01.2026 на додаткові пояснення відповідача.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.02.2026, враховуючи, що судом під час підготовчого провадження, та зокрема, в підготовчому засіданні було вчинено всі дії, які необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті, сторонами було заявлено про надання суду всіх наявних у них доказів і пояснень по справі, закрито підготовче провадження та призначено справу № 910/7232/25 до судового розгляду по суті на 24.03.2026.
17.03.2026 від представника відповідача-2 надійшла заява про припинення повноважень представника.
20.03.2026 від представника відповідача-2 надійшло клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 24.03.2026, на іншу дату.
Судове засідання, призначене на 24.03.2026 не відбулось, у зв`язку з оголошеною в місті Києві повітряною тривогою, яка тривала з 12:35 год. до 17:16 год.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2026 судове засідання в справі призначено на 21.04.2026.
У судове засідання 21.04.2026 з`явився представник прокуратури, представники позивача та відповідачів 1-2 в засідання не з`явились, про дату, час та місце проведення засідання повідомлялись належним чином. Прокурор у судовому засіданні надав пояснення по суті позовних вимог, позов просив задовольнити.
Одночасно, статтею 202 Господарського процесуального кодексу України визначені наслідки неявки в судове засідання учасника справи.
Зокрема, згідно із частиною 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
При цьому, суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.
Судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, у першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).
Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення в справі.
Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. 
Отже, враховуючи, що явка представників позивача та відповідачів 1-2 у судове засідання обов`язковою не визнавалась, останні повідомлені про хід розгляду справи у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку, судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції в спорі та надання відповідних доказів, суд вважає за можливе розглянути справу в цьому судовому засіданні без участі представників позивача та відповідачів 1-2 за наявними матеріалами.
У судовому засіданні 21.04.2026 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.12.2023 між відповідачем-1 (надалі – споживач) та відповідачем-2 (надалі – постачальник) укладено договір №021223/01 (надалі – договір) відповідно до п.1.1. якого, цей договір про постачання електричної енергії споживачу встановлює порядок та умови постачання електричної енергії як товарної продукції споживачу постачальником електричної енергії.
Згідно з п.2.1. та п.2.2. договору, за цим договором постачальник продає електричну енергію (Код за ДК 021:2015-09310000-5 Електрична енергія) споживачу, а споживач зобов`язується прийняти та оплатити отриману електричну енергію, на умовах цього договору. Обсяг постачання електричної енергії за цим договором складає 120 000 кВт/год.
Постачання електричної енергії споживачу здійснюється постачальником згідно поданої споживачем заяви згідно додатку № 1 до даного договору. Постачальник зобов`язаний здійснювати постачання електричної енергії по всім визначеним у заяві споживача об`єктам (п.3.1. договору).
Відповідно до п.5.1. договору, ціна за 1 кВт*год електричної енергії за цим договором становить 5,56212 грн в т.ч. ПДВ – 0,92702 грн.
Ціна електричної енергії включає в себе вартість послуг оператора системи передачі щодо надання послуг з передачі електричної енергії, що становить 0,48510 грн (без ПДВ).
Ціна електричної енергії не включає вартість послуг з розподілу електричної енергії, технічного обслуговування, комерційного обліку. Вказані послуги оплачуються споживачем самостійно. 
Пунктом 5.2. договору визначено, що загальна ціна договору становить 667 454, 40 грн в т.ч. ПДВ – 111 242, 40 грн.
Згідно з п.5.3. договору, обсяги закупівлі може бути зменшено, зокрема, із урахуванням фактичного обсягу видатків споживача та потреби в електроенергії.
Ціна цього договору та ціна за одиницю товару може змінюватись у випадках відповідно до пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 (п.5.5. договору).
Відповідно до п.13.1. договору, він набирає чинності з моменту підписання сторонами, скріплення печатками сторін (за наявності) і діє до 31.12.2023 включно, у частині постачання електричної енергії з дати зазначеної в заяві-приєднання до 31.12.2023, а щодо проведення розрахунків – до їх повного здійснення.
Пунктом 13.9. договору визначено, що відповідно до п.19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178, істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: 
13.9.1. зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; 
13.9.2. погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення; 
Сторони протягом дії цього договору вносять зміни у договір в частині ціни за одиницю товару у разі коливання ціни товару на ринку. В такому випадку постачальник (учасник) письмово звертається до споживача щодо збільшення ціни за одиницю товару. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується довідкою(ами) (завіреними копіями довідок) компетентного органу (Торгово-промислової палати України та/або її регіональних представництв або ДП «Держзовнішінформ» або ДП «Укрпромзовнішекспертиза» чи іншого погодженого сторонами органу щодо величини коливання на ринку або інформацією з сайту https://www.oree.com.ua/ (відповідно до листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі від 14.08.2019№ 3304-04/33869-06)». 
13.9.3. покращення якості предмета закупівлі за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 
13.9.4. продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 
13.9.5. погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг); 
13.9.6. зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку з зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування – пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування, а також у зв`язку з зміною системи оподаткування пропорційно до зміни додаткового навантаження внаслідок зміни системи оподаткування; 
13.9.7. зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS, регульованих цін (тарифів), нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку «на добу наперед», що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни; 
13.9.8. зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої статті 41 Закону.
У разі внесення змін до істотних умов договору про закупівлю у випадках, передбачених цим пунктом, замовник обов`язково оприлюднює повідомлення про внесення змін до договору про закупівлю відповідно до вимог Закону з урахуванням цих особливостей. 
08.12.2023 відповідач-1 та відповідач-2 уклали додаткову угоду №1 до договору, відповідно до п.1 якої, сторони, зокрема, погодили, що ціна на електричну енергію становить 6, 51 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.
На виконання умов договору, у грудні 2023 року відповідач-2 поставив відповідачу-1 електричну енергію в загальному обсязі 86 183, 00 кВт*год на підставі акту приймання-передачі електричної енергії №00000000032 від 22.12.2023 на загальну суму 561 051, 33 грн з ПДВ за фактичною ціною без ПДВ – 5, 425000 грн.
Відповідач-1 перерахував відповідачу-2 грошові кошти за поставлену електричну енергію в розмірі 561 051, 33 грн, на підтвердження чого надано відповідну платіжну інструкцію №99 від 26.12.2023 (а.с. 78).
Звертаючись до суду з даним позовом в прокурор зазначає, що додаткова угода №1 від 08.12.2023 до договору №021223/01 про постачання/закупівлю електричної енергії від 02.12.2023 укладена з порушенням умов договору та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», а саме з порушенням максимально встановленого 10% ліміту підвищення ціни на товар та підлягає визнанню недійсною, а грошові кошти в сумі 81 691, 14 грн, що перераховані за електричну енергію, підлягають стягненню на користь позивача.
Враховуючи, що з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах держави, суд вважає за необхідне спочатку дослідити питання щодо наявності/відсутності підстав прокурора для звернення до суду з даним позовом.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України у господарських справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Приписами частин 3, 4, 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, зокрема, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 05 березня 2020 року у справі № 9901/511/19, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Законом України «Про прокуратуру» визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Так, згідно з частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Конституційний Суд України в рішенні №3-рп/99 від 08.04.1999 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.
У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону № 922-VIII (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2025 у справі № 924/524/24).
Прокурор обґрунтував наявність у нього підстав для звернення з даним позовом до суду в інтересах держави в особі Шаргородської міської ради з огляду на наступне.
Відповідно до п.1.2. Статуту Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, затвердженого рішенням 28 сесії 8 скликання Шаргородської міської ради від 05.06.2023 № 605, засновником, власником підприємства є Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області (надалі – засновник). Органом управління є Відділ соціального захисту та охорони здоров`я Шаргородської міської ради (надалі – орган управління). Підприємство є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним засновнику та органу управління.
Підприємство дії на підставі Конституції України, Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Господарського, Цивільного кодексів України та законодавства України про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти, інших законів України, указів Президента і України, постанов Кабінету Міністрів України, загальнообов`язкових для всіх закладів охорони здоров`я наказів та інструкцій Міністерства охорони здоров`я і України, відповідних рішень місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування (п. 1.6. Статуту).
Метою діяльності підприємства є надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги та екстреної медичної допомоги населенню в умовах цілодобового стаціонару, денного стаціонару або амбулаторних умова населенню у гострому стані захворювання або з хронічними захворюваннями що потребують інтенсивного лікування та догляду з обов`язковою наявністю відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, а також вжиття заходів з профілактики захворювань населення та підтримки громадського здоров`я (п. 4.1. Статуту).
Майно підприємства є комунальною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління. Майно підприємства становлять необоротні та оборотні активи, основні засоби та грошові кошти, які належали КНІ «Шаргородська ЦРЛ «Шаргородської районної ради та передані підприємству а також інші цінності, передані йому засновником, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства (п. 5.1. Статуту).
Джерелами формування майна та коштів підприємства є: комунальне майно, передане підприємству відповідно до рішення засновника про його створення; кошти державного бюджету України, обласного та міського бюджетів, кошти державних субвенцій; власні надходження підприємства: кошти від здачі в оренду (зі згоди засновника) майна, закріпленого на праві оперативного управління; кошти та інше майно, одержані від реалізації продукції (робіт, послуг); оплата від страхових компаній за надані медичні послуги, оплата від роботодавців за медичні послуги надані працівникам; грошові надходження від благодійних організацій і фізичних осіб; грошові надходження від надання платних сервісних послуг; цільові кошти; кредити банків; майно, придбане у інших юридичних та фізичних осіб; кошти Національної Служби здоров`я України; майно, що надходить безоплатно або у вигляді безповоротної фінансової допомоги чи добровільних внесків та пожертвувань юридичних та фізичних осіб; надходження коштів на виконання програм соціально-економічного розвитку регіону, програм розвитку медичної галузі; міжнародних та вітчизняних грантів; майно та кошти, отримані з інших джерел, не заборонених чинним законодавством України; кошти або майно, що надходять від надання платних послуг; кошти, отримані на підставі договорів (угод) з державними підприємствами, господарськими товариствами, приватними підприємствами, працівниками агропромислового комплексу, організацій та індивідуальних осіб або добровільного медичного страхування (п.п. 5.4.-5.4.11. Статуту).
Фінансування видатків підприємства на оплату теплопостачання, водопостачання, електропостачання, Інтернет-послуг та оплату інших енергоносіїв, оновлення та закупівлю основних засобів, капітальний ремонті для виконання заходів програм соціально-економічного розвитку, для покриття збитків здійснюється сумісно за рахунок власних коштів підприємства та коштів місцевого бюджету згідно бюджетного законодавства (п. 5.4.12. Статуту).
Відповідно до Звіту про договір про закупівлю, укладений без використання електронної системи закупівель UA-2023-11-28-010976-а джерелом фінансування закупівлі є місцевий бюджет.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, оскільки засновником закладу та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює діяльність такого комунального закладу, а також зобов`язаний контролювати виконання обласного бюджету, зокрема, законність і ефективність використання зазначеним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси яке складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним втрачанням коштів відповідного бюджету. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33). 
Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.
Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Водночас згідно з ч.5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.
Частиною 4 статті 71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування мають право звертатися до суду щодо визнання незаконними актів місцевих органів виконавчої влади, інших органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які обмежують права територіальних громад, повноваження органів та посадових осіб місцевого самоврядування.
Статтею 32 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, управління закладами освіти, охорони здоров`я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення.
Доходи місцевих бюджетів, інші кошти, які перебувають у власності територіальних громад, є складовою частиною матеріальної і фінансової основи місцевого самоврядування (ст.142 Конституції України, ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на доходи місцевих бюджетів, інші кошти (ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). 
Тобто, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. У статті 143 Конституції України зазначено, що місцеві органи самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціальної економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки та збори відповідне до закону; утворюють, реорганізовують та ліквідують комунальні підприємства, організації, установи. 
Відтак, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. 
Жмеринською окружною прокуратурою у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», скеровано на адресу Шаргородської міської ради Вінницької області відповідний лист № 52/2-696вих-25 від 05.05.2025, яким повідомлено про наявність порушень при укладанні КНП «Шаргородська міська лікарня» додаткової угоди до договору постачання електричної енергії.
З відповіді Шаргородської міської ради Вінницької області за № 05-01/544 від 29.05.2025 убачається, що Шаргородською міською радою самостійно не вживалися заходи щодо усунення порушень шляхом пред`явлення відповідного позову до ТОВ «Гарантований постачальник», в той же час вони не заперечують щодо звернення з позовною заявою в їх інтересах.
Вказане вище, відповідно до ст. 53 Господарського процесуального кодексу України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру», є підставою для захисту інтересів держави в особі Шаргородської міської ради Вінницької області шляхом звернення до суду з даним позовом.
З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку, що прокурор у даній справі підтвердив наявність підстав для представництва інтересів держави в суді та вірно визначив Шаргородську міську раду позивачем за пред`явленим ним до суду позовом.
Спір у справі виник у зв`язку з наявністю, на думку прокурора, підстав для визнання недійсною додаткової угоди №1 від 08.12.2023 до договору №021223/01 про постачання/закупівлю електричної енергії від 02.12.2023 та стягнення грошових коштів у сумі 81 691, 14 грн, що перераховані за електричну енергію.
Щодо позовних вимог про визнання додаткової угоди недійсною, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Господарського процесуального кодексу України здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України. Аналогічні положення містить ст. 20 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин).
Одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, є визнання правочину недійсним, а загальні вимоги щодо недійсності правочину визначено статтею 215 цього Кодексу.
Згідно частини третьої статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Аналогічна позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 по справі №905/1227/17.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
У даній справі сторони уклали договір за результатами процедури відкритих торгів на виконання вимог Закону України «Про публічні закупівлі», який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.
Метою цього вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до ч. 1 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення правовідносин) договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).
Відповідно до положень частин першої, другої статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Стаття 652 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Через зміну істотних обставин договір може бути змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) у момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
За змістом пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Отже, системний аналіз положень статей 651, 652 Цивільного кодексу України та положень пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» дає підстави для висновку про те, що зміна істотних умов договору про закупівлю (збільшення ціни за одиницю товару) є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором (відповідно до проекту, який входив до тендерної документації); підстава збільшення - коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися (подібний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 09.06.2022 у справі № 927/636/21, від 07.12.2022 у справі № 927/189/22, від 16.02.2023 у справі №903/383/22).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі № 920/19/24, до якої зупинялось провадження у цій справі, зроблено висновок, що норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не має перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, яке в п. 2 ч. 5 ст. 41 вказаного Закону унормовано на рівні не більше 10 %, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін.
Зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 % не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину і дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Зміни та доповнення до п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, внесені Законом № 1530-IX, стосуються лише встановлення альтернативного варіанта визначення моменту початку обчислення строку для зміни ціни за одиницю товару – 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю або 90 днів з моменту внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару та не скасовують встановлену первісною редакцією цього Закону заборону збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10 %, у тому числі й при здійсненні закупівлі бензину і дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону, стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину й дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів у цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Укладаючи 02.12.2023 договір №021223/01 про постачання/закупівлю електричної енергії, сторони обумовили усі істотні умови.
Так, виходячи з умов договору, сторонами у п.5.1. договору погоджено ціну на електричну енергію в розмірі 5,56212 грн із врахуванням ПДВ за 1 кВт*год електричної енергії.
Як убачається з матеріалів справи додатковою угодою №1 від 08.12.2023, на підставі цінової довідки Харківської торгово-промислової палати №1437/23 від 05.12.2023, сторонами збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 6,51 грн, тобто на 17,04 % від початкової ціни. Ця угода розповсюдила свою дію на правовідносини, які склалися між сторонами з 01.12.2023.
Щодо збільшення вартості електричної енергії на підставі довідки Харківської торгово-промислової палати №1437/23 від 05.12.2023 суд зазначає таке.
Ціна цього договору та ціна за одиницю товару може змінюватись у випадках відповідно до пункту 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 (п.5.5. договору).
Відповідно до пп.13.9.2. п. 13.9. договору визначено, що відповідно до п.19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі» на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178, істотні умови цього договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення; 
Сторони протягом дії цього договору вносять зміни у договір в частині ціни за одиницю товару у разі коливання ціни товару на ринку. В такому випадку постачальник (учасник) письмово звертається до споживача щодо збільшення ціни за одиницю товару. Наявність факту коливання ціни товару на ринку підтверджується довідкою(ами) (завіреними копіями довідок) компетентного органу (Торгово-промислової палати України та/або її регіональних представництв або ДП «Держзовнішінформ» або ДП «Укрпромзовнішекспертиза» чи іншого погодженого сторонами органу щодо величини коливання на ринку або інформацією з сайту https://www.oree.com.ua/ (відповідно до листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі від 14.08.2019№ 3304-04/33869-06)». 
Постачальнику треба не лише довести підвищення ціни на певний товар на певному ринку за допомогою доказів, але й обґрунтувати для замовника самі пропозиції про підвищення ціни, визначеної у договорі. Постачальник повинен обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по запропонованій замовнику на тендері ціні, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для нього вочевидь невигідним. Постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19.
Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження, викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо, що відповідає, зокрема висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/1580/18.
З огляду на викладене, внесення змін до договору є правомірним лише у випадку документального підтвердження коливання ціни на товар у період з моменту укладення договору до моменту укладення додаткової угоди (або отримання пропозиції про її укладення).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 виходила з того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку. Під час визначення щодо доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести, Державну службу статистики України, на яку постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 №442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку, Державне підприємство «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків», яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові/товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І Господарського процесуального України. Таким чином, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку ст.86 Господарського процесуального України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар.
Водночас, зі змісту довідки Харківської торгово-промислової палати №1437/23 від 05.12.2023 вбачається, що вона містить вибіркові дані щодо середньозважених цін електричної енергії на ринку «на добу наперед» в ОЕС України за окремі, довільно визначені проміжки часу, а саме: порівняння показників за 24.11.2023 та 06.12.2023 із заявленим зростанням на 19,20 %, за 02.12.2023 та 06.12.2023 із заявленим зростанням на 32,85 %, а також порівняння середніх значень за серпень та листопад 2023 року із заявленим зростанням на 4,69 %.
Разом із тим, суд зазначає, що наведені у довідці розрахунки не мають належного методологічного та правового обґрунтування, є фрагментарними та не утворюють цілісної картини динаміки ринкової ціни. По-перше, у довідці відсутнє обґрунтування критеріїв відбору саме зазначених дат і періодів для проведення порівняльного аналізу, що свідчить про довільність формування вихідних даних. По-друге, застосування різних за своєю природою часових інтервалів (добових та місячних) без пояснення методики їх зіставлення виключає можливість вважати такі показники взаємопов`язаними та такими, що відображають єдину тенденцію ринку. По-третє, довідка не містить порівняння ціни електричної енергії станом на дату укладення договору (02.12.2023) із ціною станом на дату укладення додаткової угоди (08.12.2023), що є ключовим для встановлення факту коливання ціни у межах спірних правовідносин. По-четверте, відсутність розкриття методики розрахунку середньозважених значень та порядку визначення відсотка коливання унеможливлює перевірку правильності та об`єктивності зроблених висновків. По-п`яте, включення до довідки даних за 06.12.2023, яка є датою після складання самої довідки, додатково ставить під сумнів достовірність джерел та спосіб формування наведених показників.
За таких обставин суд доходить висновку, що цінова довідка №1437/23 від 05.12.2023 фактично є інформаційною вибіркою окремих ринкових показників, сформованою без дотримання єдиної методології та без забезпечення їх належної співставності у релевантному періоді.
Відтак, зазначена довідка Харківської торгово-промислової палати №1437/23 від 05.12.2023 не відповідає вимогам пп. 13.9.2 п.13.9. договору як за змістом, так і за способом підтвердження коливання ціни, а відтак не може бути визнана достатньою правовою підставою для внесення змін до істотних умов договору шляхом укладення додаткової угоди.
Отже, вказану довідку суд не приймає у якості належного та допустимого доказу, що підтверджує коливання ціни, яка стала підставою для укладення додаткової угоди № 1 від 08.12.2023. Тобто, збільшення ціни електричної енергії відбулось безпідставно та без обґрунтування його підвищення.
Крім цього, як установлено судом вище, додатковою угодою №1 від 08.12.2023 сторонами збільшено вартість за 1 кВт*год електричної енергії до 6,51 грн, тобто на 17,04 % від початкової ціни, а тому вказана додаткова угода укладена з порушенням встановленого п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі» обмеження збільшення ціни за одиницю товару в 10 %.
Відповідач-2 не обґрунтував, чому підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, погодженій сторонами в договорі.
Отже, судом встановлено, що при укладанні додаткової угоди №1 від 08.12.2023 до договору №021223/01 про постачання/закупівлю електричної енергії від 02.12.2023 сторонами не додержано положень пп.13.9.2. п.13.9. договору в частині документального підтвердження зміни ціни за одиницю товару, а також не додержано вимог Закону України «Про публічні закупівлі» про збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10%.
Як було встановлено судом вище, внаслідок укладення оспорюваної додаткової угоди відбулось збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, а саме на 17, 04 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, а тому така додаткова угода не відповідає приписам Цивільного кодексу України та Закону України «Про публічні закупівлі».
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що додаткова угода №1 від 08.12.2023 до договору №021223/01 про постачання/закупівлю електричної енергії від 02.12.2023 підлягає визнанню недійсною, як така, що суперечать приписам ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі».
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача-2 на користь позивача грошових коштів у сумі 81 691,14 грн, суд зазначає таке.
Недійсність додаткової угоди №1 від 08.12.2023, свідчить про те, що зобов`язання сторін регулюються договором, а саме ціна за 1 кВт*год електричної енергії складає 5,56212 грн.
Згідно з актом приймання-передачі електроенергії, який міститься в матеріалах справи (а.с. 77) у грудні 2023 року відповідач-2 поставив, а відповідач-1 прийняв електричну енергію в загальному обсязі 86 183, 00 кВт*год.
Враховуючи умови договору, відповідач-1 мав сплатити за отриману електричну енергію 479 360, 19 грн (5,56212 грн х 86 183, 00 кВт*год).
Як убачається з долученої до матеріалів справи платіжної інструкції (а.с. 78) 26.12.2023 відповідачем-1 сплачено за поставлену електроенергію грошові кошти в розмірі 561 051, 33 грн.
Отже, за розрахунком суду, грошові кошти в сумі 81 691,14 грн отримані відповідачем-2 безпідставно (561 051, 33 грн - 479 360, 19 грн).
Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 по справі № 920/19/24, до якої зупинялось провадження у цій справі, погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про визнання оспорюваних додаткових угод до договору недійсними, оскільки ними передбачено підвищення цін на електричну енергію з перевищенням максимального ліміту в 10 %, а також за відсутності належного документального обґрунтування. Тож підстава для оплати електричної енергії за встановленою в них ціною відпала, а тому грошові кошти на підставі статей 216, 1212 Цивільного кодексу України в заявленому розмірі відповідач має повернути.
Отже, грошові кошти в сумі 81 691,14 грн є такими, що були безпідставно одержані відповідачем-2, підстава їх набуття відпала, а тому відповідач зобов`язаний їх повернути, що відповідає приписам статей 216, 1212 Цивільного кодексу України та враховуючи положення ч. 2 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України.
Як установлено судом, відповідно до п.1.2. Статуту Комунального некомерційного підприємства «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області, затвердженого рішенням 28 сесії 8 скликання Шаргородської міської ради від 05.06.2023 № 605, засновником, власником підприємства є Шаргородська міська рада Жмеринського району Вінницької області (надалі – засновник). Органом управління є Відділ соціального захисту та охорони здоров`я Шаргородської міської ради (надалі – орган управління). Підприємство є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним засновнику та органу управління.
Підприємство дії на підставі Конституції України, Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», Господарського, Цивільного кодексів України та законодавства України про закупівлю товарів, робіт і послуг за державні кошти, інших законів України, указів Президента і України, постанов Кабінету Міністрів України, загальнообов`язкових для всіх закладів охорони здоров`я наказів та інструкцій Міністерства охорони здоров`я і України, відповідних рішень місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування (п. 1.6. Статуту).
Метою діяльності підприємства є надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги та екстреної медичної допомоги населенню в умовах цілодобового стаціонару, денного стаціонару або амбулаторних умова населенню у гострому стані захворювання або з хронічними захворюваннями що потребують інтенсивного лікування та догляду з обов`язковою наявністю відділення екстреної (невідкладної) медичної допомоги, а також вжиття заходів з профілактики захворювань населення та підтримки громадського здоров`я (п. 4.1. Статуту).
Майно підприємства є комунальною власністю і закріплюється за ним на праві оперативного управління. Майно підприємства становлять необоротні та оборотні активи, основні засоби та грошові кошти, які належали КНІ «Шаргородська ЦРЛ «Шаргородської районної ради та передані підприємству а також інші цінності, передані йому засновником, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства (п. 5.1. Статуту).
Джерелами формування майна та коштів підприємства, зокрема, є кошти державного бюджету України, обласного та міського бюджетів, кошти державних субвенцій (п.п. 5.4.-5.4.11. Статуту).
Фінансування видатків підприємства на оплату теплопостачання, водопостачання, електропостачання, Інтернет-послуг та оплату інших енергоносіїв, оновлення та закупівлю основних засобів, капітальний ремонті для виконання заходів програм соціально-економічного розвитку, для покриття збитків здійснюється сумісно за рахунок власних коштів підприємства та коштів місцевого бюджету згідно бюджетного законодавства (п. 5.4.12. Статуту).
Відповідно до Звіту про договір про закупівлю, укладений без використання електронної системи закупівель UA-2023-11-28-010976-а джерелом фінансування закупівлі є місцевий бюджет.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, оскільки засновником закладу та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює діяльність такого комунального закладу, а також зобов`язаний контролювати виконання обласного бюджету, зокрема, законність і ефективність використання зазначеним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси яке складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним втрачанням коштів відповідного бюджету. 
Аналогічні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33). 
Отже, оскільки засновником відповідача-1 та власником його майна є територіальна громада в особі міської ради, яка фінансує і контролює діяльність цього закладу, а також зобов`язана контролювати виконання бюджету територіальної громади, зокрема, законність та ефективність використання відповідачем-1 коштів цих бюджетів за договором №021223/01 про постачання/закупівлю електричної енергії від 02.12.2023, Шаргородська міська рада є органом, який наділений повноваженнями щодо розпорядження коштами місцевого бюджету.
Для захисту інтересів держави нераціонально та неефективно витрачені бюджетні кошти слід повертати (стягувати) саме на користь держави в особі уповноваженого органу як головного розпорядника бюджетних коштів, тобто на користь державного бюджету (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 березня 2024 року у справі № 904/192/22).
Враховуючи викладене, кошти у розмірі 81 691,14 грн підлягають стягненню з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарантований постачальник» (відповідача-2) на користь Шаргородської міської ради (позивача) як головного розпорядника бюджетних коштів.
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.
Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на викладене вище, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду.
На підставі викладеного, враховуючи доведення позивачем своїх позовних вимог, а відповідачем не представлення суду більш вірогідних доказів, ніж ті, які надані позивачем, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог та про визнання недійсною додаткової угоди №1 від 08.12.2023 до договору №021223/01 про постачання/закупівлю електричної енергії від 02.12.2023, що укладена між відповідачем-1 та відповідачем-2, а також стягнення з відповідача-2 на користь позивача 81 691,14 грн грошових коштів.
За приписами ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Отже, судовий збір покладається на відповідача-2 з огляду те, що спір у даній справі виник у зв`язку з неправильними діями останнього.
Керуючись ст.73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 08.12.2023 до договору № 021223/01 від 02.12.2023 про постачання/закупівлю електричної енергії, що укладена між Комунальним некомерційним підприємством «Шаргородська міська лікарня» Шаргородської міської ради Жмеринського району Вінницької області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гарантований постачальник». 
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарантований постачальник» (03040, місто Київ, вулиця Деміївська, будинок 31, офіс 1024, ідентифікаційний код 44986633) на користь Шаргородської міської ради (23500, Вінницька область, Жмеринський район, місто Шаргород, вулиця Героїв Майдану, будинок 224, ідентифікаційний код 04326253) 81 691 (вісімдесят одну тисячу шістсот дев`яносто одну) грн 14 коп. грошових коштів. 
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гарантований постачальник» (03040, місто Київ, вулиця Деміївська, будинок 31, офіс 1024, ідентифікаційний код 44986633) на користь Вінницької обласної прокуратури (21050, Вінницька область, місто Вінниця, вулиця Монастирська, будинок 33, ідентифікаційний код 02909909) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору.
5. Після набрання рішенням суду законної сили видати наказ.
6. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст. 254, 256, 257 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 01.05.2026.

Суддя Я.А.Карабань