ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 308/1938/25
провадження № 61-2643 св 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Субота Михайло Іванович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2025 року у складі судді - Хамник М. М. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Кожух О. А., Джуги С. Д., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст вимог заяви

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
Позовна заява обґрунтована тим, що згідно з нотаріально-посвідченим договором позики від 28 січня 2022 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 1 449 500,00 гривень, що станом на день передачі грошових коштів за курсом Національного банку України еквівалентно сумі у розмірі 50 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути у строк не пізніше 30 грудня 2023 року.
27 грудня 2023 року сторони уклали нотаріально-посвідчений договір про внесення змін № 1 до договору позики від 28 січня 2022 року, яким продовжили строк повернення суми позики до 30 грудня 2025 року.
31 жовтня 2024 року сторони уклали договір позики у формі письмової розписки, згідно з якою ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США до 15 листопада 2024 року.
14 січня 2025 року ОСОБА_1 надіслав письмову вимогу про погашення боргу за договором позики від 31 жовтня 2024 року шляхом повернення йому суми боргу у розмірі 20 000,00 доларів США протягом одного календарного дня з моменту отримання цієї вимоги.
Позивач зазначав, що відповідач позикові зобов`язання не виконав, грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США не повернув, тому позивач нарахував три відсотки річних за період часу з 16 листопада 2024 року по 05 лютого 2025 року у розмірі 134,79 доларів США.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 31 жовтня 2024 року у розмірі 20 000,00 доларів США та 3% річних у розмірі 134,79 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 31 жовтня 2024 року у розмірі 20 000 доларів США.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики від 31 жовтня 2024 року, грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США не повернув. Доказів на підтвердження протилежного матеріали справи не містять.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 134,79 доларів США суд першої інстанції обґрунтував тим, що нарахування здійснене всупереч вимогам пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тому є безпідставним.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Субота М. І. залишено без задоволення. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2025 залишено без змін. 

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач не довів належними та допустимими доказами виконання позикового зобов`язання щодо повернення позивачу 20 000 доларів США.
Апеляційний суд відхилив доводи відповідача про те, що між сторонами нібито існували відносини спільної діяльності щодо придбання автомобіля, оскільки жодного письмового договору про спільну діяльність сторони не укладали, а надана розписка підтверджує саме позикові правовідносини. Також суд визнав безпідставними посилання на інші розписки та витяг з ЄРДР, оскільки ці докази стосуються взаємовідносин відповідача з третьою особою та не підтверджують ані передачі коштів позивачем для спільної діяльності, ані повернення боргу за договором позики.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У березні 2026 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_2 - адвокат Субота М. І., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на зазначені судові рішення, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. 

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18, у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
Крім того, заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди не дослідили зібрані у справі докази та суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що передбачає вимоги пункту 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень відмовлено. Роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

30 березня 2026 року матеріали цивільної справи № 308/1938/25 надійшли до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Субота М. І., мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи. 
Вказує, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили докази та неправильно визначили правову природу спірних відносин. На його думку, сама по собі розписка не підтверджує договір позики, оскільки 20 000 доларів США були передані позивачем як внесок для спільного придбання автомобіля марки «Тойота» з метою подальшого отримання прибутку.
Стверджує, що відповідач діяв як партнер у спільній діяльності, який об`єднав кошти позивача зі своїми та того ж дня передав продавцю автомобіля, що, за його твердженням, є типовим комерційним ризиком спільної діяльності, а не борговим зобов`язанням. Також посилається на те, що відповідач не отримував кошти у власне розпорядження для задоволення особистих потреб, що вважає ключовою ознакою позики.
Зазначає, що суди не надали належної оцінки переписці сторін, розпискам продавця автомобіля та витягу з ЄРДР щодо кримінального провадження за фактом шахрайських дій третьої особи. На його переконання, у разі спільної діяльності ризик втрати вкладених коштів мав покладатися на обох партнерів.

Відзив на касаційну скаргу 

24 березня 2026 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Ігнатьо Б. Я.через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив про необґрунтованість її доводів, просив залишити касаційну скаргу без задоволення. 
Вказує, що кошти були передані відповідачу саме у позику, що підтверджується письмовою розпискою, яка містить усі істотні умови договору позики: суму позики, факт передачі коштів, обов`язок їх повернення та строк виконання зобов`язання.
Позивач також наголошує, що не знайомий із ОСОБА_3 , не звертався до правоохоронних органів щодо його дій та не визнавався потерпілим у будь-якому кримінальному провадженні.
Крім того, на думку позивача, подана відповідачем розписка ОСОБА_3 не підтверджує домовленостей щодо придбання автомобіля, а навпаки свідчить про окремі позикові відносини, оскільки містить зобов`язання повернути отримані кошти з процентами, що унеможливлює відносини купівлі-продажу транспортного засобу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31 жовтня 2024 року ОСОБА_2 надав ОСОБА_1 письмову розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , взяв в борг у ОСОБА_1 20 000 (двадцять тисяч) доларів США до 15.11.2024 року» (оригінал розписки на а.с. 100).

14 січня 2025 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 письмову вимогу про погашення боргу за позикою, що була надана 31 жовтня 2024 року, в якій просив повернути суму боргу у розмірі 20 000,00 доларів США протягом одного календарного дня з моменту отримання вимоги (а.с. 11-13).

ОСОБА_2 зобов`язання не виконав, грошові кошти у розмірі 20 000,00 доларів США ОСОБА_1 не повернув. 

Належні і допустимі докази щодо підтвердження повернення ОСОБА_1 суми позики у розмірі 20 000,00 доларів США матеріали справи не містять.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Субота М. І., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частинами першою та другою статті 5 ЦПК України визначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику (постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 686/18121/21 (провадження № 61-14050св23), від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц (провадження № 61-4560св21).

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16 (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20)

Спір у цій справі стосується стягнення грошових коштів за договором позики. 

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач передав відповідачу в позику грошові кошти урозмірі 20 000,00 доларів США і про це зазначено у відповідному договорі. При цьому сторонами погоджено строк повернення грошових коштів. Однак, у визначений сторонами строк відповідач грошові кошти не повернув (до 15 листопада 2024 року), відповідну претензію позивача проігнорував.

Отже, установивши, що факт укладення договору позики та отримання відповідачем у борг від позивача грошових коштів підтверджується належними доказами, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про виникнення між вказаними особами позикових правовідносин, зобов`язання за якими позичальник не виконав та у зв`язку з цим про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за договором позики.

При цьому відповідач не заперечує факт отримання грошових коштів, а ставить під сумнів факт укладення договору позики з позивачем. Проте, судами попередніх інстанцій надано детальну правову оцінку відповідним доводам відповідача, з якою погоджується Верховний Суд.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення лінгвістичної експертизи, оскільки суд першої інстанції протокольною ухвалою залишив дане клопотання без розгляду, у зв`язку з пропуском строку його подання.

Інших доводів, які б спростовували правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій або давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга не містить.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з ухваленими судовими рішеннями по суті вирішення спору, що не може бути правовою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Зроблені судами висновки по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеними у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18, у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання є сталою та сформованою, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Верховний Суд наголошує, що у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Субота Михайло Іванович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2025 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 17 лютого 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян 

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк