ЄУН: 336/6780/21
Провадження №: 2/336/1219/2026 
20.05.26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 травня 2026 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Худіної О.О., за участі секретаря судового засідання: Дорошенко К.В., за участі представника позивача Щербакова Б.В., представника відповідача Говіної Л.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про спонукання укласти договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач 19.08.2021 р. звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що концерн «МТМ» здійснює постачання теплової енергії в гарячій воді в нежитлове приміщення цокольного поверху літ.А-9, загальною площею 250,5 кв.м., розташоване у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2022 по справі № 336/6780/21 задоволено позовні вимоги Концерну «МТМ» до ОСОБА_1 про спонукання укласти договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.
17.11.2025 адвокат Говіна Л.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2022 по справі № 336/6780/21.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 листопада 2025 року заява про перегляд заочного рішення була прийнята та призначено у справі судове засідання.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28.11.2025 було постановлено скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про спонукання укласти договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води і призначено дану справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.
06.02.2026 від представника позивача Щербакова Б.В. надійшла уточнена позовна заява. Згідно зі змістом уточненої позовної заяви, позивач заявляє позовну вимогу про визнання договору укладеним, тобто залишає той самий спосіб захисту права що й в своїй попередній позовній заяві від 19.08.2021 року тобто, без жодної зміни відповідного способу захисту права, які визначені ст.16 ЦК.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2026 уточнену позовну заяву було повернуто позивачу. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.03.2026 було постановлено закрити підготовче провадження за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про спонукання укласти договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, та призначено справу до судового розгляду по суті.
Первісна позовна заява обґрунтована тим, що Об`єкт теплопостачання належить на праві власності відповідачу на підставі договору дарування від 09.10.2009 р.
Відповідач користується послугами постачання теплової енергії в гарячій воді, які надає Концерн «МТМ», та зобов`язана своєчасно вносити плату за комунальні послуги, а в даному випадку за послуги централізованого опалення.
Нежитлове приміщення, яке займає відповідач, розташоване у багатоквартирному житловому будинку, відповідне обладнання якого приєднане до внутрішньобудинкових систем та, відповідно, є споживачем послуг і суб`єктом у сфері житлово-комунальних послуг.
З урахуванням вимог ЦК України, ГК України, Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, концерн «МТМ» надіслав відповідачу договір № 345277 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01.09.2020 р.
Проте, вищезазначений договір повернувся на адресу позивача з довідкою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».
Посилаючись на ст.3, 6, 203, 208, 626, 627, 322, 628, 638, 642, 643, 649 ЦК України, Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 р., наказ Мінбуду від 22.11.2005 р. № 4 «Про затвердження порядку відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживача від централізованого теплопостачання», зі змінами внесеними наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 06.11.2007 р. № 169, позивач просить визнати договір № 345277 від 01.09.2020 р. «Про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води» між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_1 укладеним, стягнути з відповідача судовий збір.
Відзиву від відповідача на первісну позовну заяву від відповідача не надійшло, проте за змістом заяви про перегляд заочного рішення представник відповідача, зазначає, що факт неотримання відповідачем проекту договору, що є наслідком недотримання вимог статті 181 ГК України щодо порядку укладення договору;
- договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII - до 01.05.2020, у той час як позивач звернувся з листом від 22.09.2020 про укладення договору, тобто після спливу такого строку надавши проект договору, зміст якого не відповідає новому Закону;
- з аналогічним предметом позову до цього ж відповідача Концерну «МТМ» вже звертався до Господарського суду Запорізької області справа № 908/2567/13, де відмовлено Концерну «МТМ» у задоволенні позову до ОСОБА_1 .
Відповідно до актів обстеження нежитлового приміщення за адресою: вул. Магістральна, 92 складених представниками Концерну «МТМ», встановлено, на стояках опалення відсутні радіатори, цілісні пломби, опалення на вводі в приміщення не порушено, окрема система відімкнена, домова- включена. На стояках опалення відсутні радіатори та відсутності докази здійснення демонтажу опалювальних пристроїв саме відповідачем.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
22.09.2020 позивачем на адресу відповідача направлений лист за вих. № 1478/09-1 від 22.09.2020 з пропозицією оформити договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води № 345277 від 01.09.2020 та один примірник повернути на адресу теплопостачальної організації. Разом з листом відповідачу направлялося 2 примірники договору. Дане поштове відправлення направлялося відповідачу з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (штрих-кодовий ідентифікатор 6907109369915), проте повернулося позивачу із відміткою відділення поштового зв`язку: «За закінченням терміну зберігання».
Враховуючи вищевикладене, вважає, що обраний позивачем спосіб захисту, як визнання Договору укладеним, без наведення тексту договору у прохальній частині позовної заяви не є належним способом захисту, аналогічна позиція викладена у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду по Справі № 908/3233/20 від 18.11.2021 року.
- до матеріалів справи позивачем не надано жодної інформації щодо обсягів спожитої теплової енергії, показів вузлів обліку, первинних документів на підтвердження показів з лічильників, порядку детального розрахунку та інформацію про середні обсяги споживання за будинком АДРЕСА_2 ;
- прямий законодавчо встановлений обов`язок укласти запропоновану позивачем угоду у відповідача відсутній, відтак укладення договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води повинно відбуватися на загальних підставах, з урахуванням принципу свободи договору.
В приміщені, що належить Відповідачу, відсутня внутрішня система їх опалення. Позивачем не спростовано цього факту. Сама лише наявність права власності на вказане приміщення не дає підстави для нарахування заборгованості за послуги, які не отримувалися. До того ж Позивачем не надано схеми балансового розмежування системи.
У Відповідача відсутня можливість купівлі відповідачем теплової енергії як товарної продукції, оскільки приміщення, що належать відповідачу, не приєднані через тепловий ввід до теплових мереж Позивача, а теплоспоживче обладнання та межа розподілу теплової мережі між позивачем та відповідачем, в якій здійснюється продаж теплової енергії, відсутні.
З огляду на зазначене вище (за умови технічної можливості для приєднання внутрішньобудинкових мереж, теплоспоживчого устаткування до місцевої (розподільчої) теплової мережі) до споживачів теплової енергії відносяться, зокрема, власники/балансоутримувачі будинків (споруд), будинки яких приєднані до місцевої (розподільчої) теплової мережі.
Копіями актів від: 22.08.2013 року; 24.03.2014 року; 26.11.2014 року; 03.12.2013 року, відповідно до яких, комісія у складі представників К «МТМ» неодноразово фіксувала факт того, що «на елеваторному вузлі житлового будинку здійснені врізки на окрему систему опалення перукарні раніше перекриті та опломбовані пломбою № 6687278 – пломба ціла. Окрема система – відключена, домова – включена». У цих актах зазначено, що перевірка проводиться за договором № 300008, за якими споживачем теплової енергії є ФОП ОСОБА_2 . В той час як між відповідачем та К «МТМ» було укладено договір за № 345167 від 01.09.2008 року. До того ж, як відомо відповідачу, на адресу нового власника надходили акти приймання – передачі теплової енергії за договором № 300008 за жовтень, листопад, грудень 2012 року, січень, лютий 2013 року що також свідчить про те, що між К «МТМ» та новим власником приміщення було укладено договір.
Відповідно до акту обстеження системи від 22.11.2016 року за адресою: АДРЕСА_2 встановлено наступне: «на момент контрольної перевірки обособлена система опалення відключена на елеваторному вузлі житлового будинку, вентиль на трубопроводі, що подає опалення опломбований у закритому положенні, пломба № 6687278, що встановлена раніше – ціла».
Наведені обставини свідчать про те, що фактично жодних договірних відносин між відповідачем та К «МТМ» не існує вже з моменту укладення договору дарування та здійснення переоформлення договору № 345167, що був укладений на ім`я відповідача на договір № 300008, що був укладений між наступним власником приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . До того ж К «МТМ» ще у 2012 році здійснено відключення приміщення за адресою: АДРЕСА_2 від системи опалення, що підтверджується записами в складених представниками К «МТМ» актах обстеження.
Викладені обставини також підтверджуються направленням позовної заяви до господарського суду Запорізької області К «МТМ» до ОСОБА_1 із позовом про визнання договору купівлі – продажу укладеним. Але, відповідно до рішення по справі № 908/2567/13 від 14.08.2013 року - у задоволенні такої позовної заяви – відмовлено.
На підставі викладених обставини у їх сукупності відповідач просить суд відмовити з підстав недоведеності заявлених позовних вимог.
У судовому засіданні 06.05.2026 представник відповідача зазначила, що відповідач не приєднана через тепловий ввід до теплових мереж Позивача, а теплоспоживче обладнання та межа розподілу теплової мережі між позивачем та відповідачем, в якій здійснюється продаж теплової енергії, відсутні.
Крім того, головуючим суддею у судовому засіданні на запитання представник позивача підтвердив, що в позові зазначена вимога про визнання договору № 345277 від 01.09.2020 року «Про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води» між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_1 укладеним у редакції, яка на теперішній час не діє.
Крім того, представник зазначив, що дійсно спочатку треба узаконити договір, щоб вже стягувати заборгованість, але зазначив, що наразі це питання не вирішується.
У вказаному судовому засіданні було оголошено перерву для надання можливості сторонам підготуватись до судових дебатів.
У судовому засіданні 20.05.2026 сторони висловили свої промови дебатів, зокрема представник позивача зазначив, що позивач, попри ухилення відповідача від визнання договірних відносин і виконання зобов`язань за ними, на виконання умов оспорюваного Договору про надання послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води №345277 від 01.09.2020 р. надавав протягом його дії безперервно і якісно послугу з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення цокольного поверху літ. А9 загальною площею 250,5 кв.м, що розташоване в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Послуга надавалася Позивачем до мереж зазначеного житлового будинку в встановленому порядку відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 03.10.2007 №1198 (зі змінами), п. 6 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою Кабінету Міністрів від 21.08.2019 р. № 830.
Як зазначалося, будинок АДРЕСА_2 , де розташоване нежитлове приміщення відповідача №289, є багатоквартирним, подання теплоносія до нього здійснюється від теплових мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) позивача у відповідності до п 5.23 наказу Державного комітету України з будівництва та архітектури №80 від 18.05.2005 «Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005», де зазначено, що житлові будинки повинні обладнуватися опаленням і вентиляцією, що проектуються згідно зі СНиП 2.04.05), які є внутрішньобудинковим комплексом трубопроводів та обладнання для забезпечення опалення споживачів житлового будинку. На підставі наведеного, приміщення № 289 є опалювальним.
Обов`язки позивача і відповідача щодо укладення оспорюваного Договору про надання послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води №345277 від 01.09.2020 р. в порядку, що визначений законами України, встановлені другою частиною ст.7, ст. 12, п. 3 заключних прикінцевих положень Закону України «Про комунальні послуги».
Відповідач ігнорує загальні принципи розумності, добросовісності цивільних відносин, свої обов`язки власника щодо утримання належного йому нежитлового приміщення. Відповідач, як його власник, не поновлює знищений в його нежитловому приміщенні комплекс трубопроводів та обладнання відповідно до нормативів ДБН В.2.2-15-2005 не відповідає його зобов`язанням власника, визначеним ст. 509, 319 ЦК України: зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості; при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства ; власність зобов`язує ; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Так, зі змісту актів обстеження системи теплоспоживання позивача від 24.03.2014, 26.11.2014, 22.11.2016 та інші (долучені до Заяви відповідача про перегляд заочного рішення від 11.11.2025), які були складені за участі відповідача, встановлено, що
- приміщення розташовано на цокольному (а не на підвальному, як помилково зазначалося в попередньому судовому засіданні) поверсі ;
- на елеваторному вузлі будинку виконано врізання на окрему систему опалення перукарні (приміщення Відповідача), раніше перекрито та опломбовано пломбою №6687278(Т1) , пломба – ціла, окрема система – вимкнена, будинкова – вимкнена.
На підставі вище наведеного представник позивача підтримав свою позовну заяву в повному обсязі та просив задовольнити.
Представник відповідача, зазначила, що предметом позову у даній справі є вимога немайнового характеру, викладена в прохальній частині позовної заяви про визнання Договору № 345277 від 01 вересня 2020 року «Про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води» між Концерном «Міські теплові мережі» та фізичною особою ОСОБА_1 укладеним. 
Крім того, зміст прохальної частини позовної заяви не містить тексту договору, редакцію якого позивач просить визнати укладеною.
Як убачається із матеріалів справи момент виникнення спору у цій справі пов`язується із направленням позивачем відповідачу листа від 22.09.2020 про укладення договору від 01.09.2020 № 345277"Про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води" між Концерном "Міські теплові мережі" та ОСОБА_1 позов про визнання укладеним якого подано до суду 18.09.2021р. Водночас, як, з поміж іншого, з 01.05.2019 набрав чинності Закон України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII. 
Таким чином, як на момент надсилання позивачем листа відповідачу з пропозицією щодо укладення договору (22.09.2020), так і на момент подачі позову до суду був чинним як Закон України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189- VIII, так і Методика № 315 та постанова Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, якою затверджено типовий договір про послуги з постачання теплової енергії.
З урахуванням наведеного вище очевидним є те, що зміст договору мав бути складеним у відповідності до наведених вище нормативно правових актів, у той час як позивачем підготовлено проект договору у відповідності до Правил № 630. 
Це означає звернення позивача про вступ у певні правовідносини - про визнання укладеним за рішенням суду договору в редакції, наданій позивачем, що не відповідає вимогам законодавства. 
Отже, запропонований позивачем проект договору був складений із порушенням чинного законодавства. А головне, ОСОБА_1 не є споживачем теплової енергії та гарячої води.
У відповідача: відсутній окремий тепловий ввод; відсутнє теплоспоживче обладнання; відсутній вузол обліку; відсутня технічна можливість споживання теплової енергії. Отже, відповідач не може вважатися споживачем теплової енергії у розумінні законодавства. Сама лише наявність у відповідача право власності приміщення не дає підстави для укладання договорів, нарахування заборгованості за послуги, які мною не отримувалися.
Отже, позивачем не доведено: -факту існування правових підстав для укладення договору;-факту споживання відповідачем теплової енергії;-належності відповідача до категорії споживачів;- правомірності обраного способу захисту. 
Натомість матеріали справи підтверджують відсутність у приміщенні системи опалення та фактичне відключення приміщення від теплопостачання ще у 2012 році.
На підставі вище наведеного представник відповідача просить відмовити у повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до матеріалів справи судом встановлено, що договір №345277 від 01.09.2020 року «Про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води» між Концерном «Міські теплові мережі» та ОСОБА_1 не був підписаний відповідачем (а.с. 4-6).
Вказаний договір був направлений відповідачу, але згідно з супровідним листом не вказано поштову адресу (а.с. 7).
Опис вкладення у відправлення №6907109369915 на ім`я ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 у вкладені якого: договір №345277 від 01.09.2020 у 2-х примірних на 6-х арк. та супровідний лист від 22.09.2020 у 1 примірнику на 1 арк. (а.с. 8).
Договір дарування від 09.10.2009 року підтверджує, що відповідачка ОСОБА_1 набула право власності на частину нежитлового приміщення загальною площею 250,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).
Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.11.2009 номер витягу: 24460744, з якого вбачається, що ОСОБА_1 набула право власності на підставі договору дарування на частку 47/50 (а.с. 11).
Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер інформаційної довідки 271206462, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 7109942, право власності належить Територіальній громаді м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради частка власності 3/50 та ОСОБА_1 частка власності 47/50 (а.с. 12).
Також до матеріалів справи додано положення про правління Концерну «Міські теплові мережі» від 29.12.2018 (а.с. 15-20) та статут Концерну «Міські теплові мережі» від 2013 року (а.с. 23-26).
Представник відповідача адвокат Говіна Л.В. скерувала заяву до Шевченківського районного суду 28.10.2025 про ознайомлення із матеріалами справи, ознайомилась з якими 03.11.2025 відповідно до позначки на вказаній заяві (а.с. 70-72).
До заяви про перегляд заочного рішення стороною відповідача було долучено позовні заяви які були скеровані до Господарського суду Запорізької області (а.с. 90-98).
Філія Концерну «Міські теплові мережі» Шевченківського району 01.09.2017 №2011/15-1 скерувала на адресу відповідачки ФОП ОСОБА_3 лист про відновлення системи опалення за змістом якого зазначено, що при проведенні обстеження 31.08.2017 системи опалення у нежитловому приміщенні житлового будинку АДРЕСА_2 , яке належить ФОП ОСОБА_4 встановлено, що проведено самовільне переобладнання системи опалення. Без технічної та дозвільної документації опалювальні прилади демонтовано, що може призвести до порушення теплового балансу житлового будинку. Враховуючи наведене, у нежитловому приміщенні житлового будинку АДРЕСА_2 відновити систему опалення до попереднього стану термін до 25.09.2017 (а.с. 98-99).
Актом обстеження системи теплоспоживання від 31.08.2017 комісією у присутності ОСОБА_4 , перевірили технічний огляд системи тепло споживання споживача за адресою АДРЕСА_2 № договору 345167 та встановили: нежитлове приміщення розташовано в цокольному поверху 9-ти поверхового житлового будинку. Система опалення вимкнена, вентиль на опалення опломбований в закритому положенні пломба №6687278 – ціла. Централізоване гаряче водопостачання – відсутнє. Опалювальні прибори – демонтовані. Акт від 29.04.2008 (а.с. 100-101).
Акт від 18.06.2012 складений ОСОБА_4 та інженерами теплової інспекції за змістом якого: на елеваторному вузлі житлового будинку перекриті та опломбовані системи опалення пломба №6687278 (а.с. 102)
ОСОБА_1 заверталась до Концерну «МТМ» із заявою 22.11.2019 за змістом якої просила позивача та їх представників завітати 28.11.2019 для вимірювання температурного режиму (а.с. 107).
Акт розмежування меж балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності сторін представник Концерну «МТМ» та споживач ФОП Кучеренко О.М. вказаний акт складений про те, що межа розподілу балансів належності між «Теплопостачальною організацією та споживачем – відсутнє (а.с. 109-111).
Актом обстеження системи теплоспоживання від 26.11.2014 проведено технічний огляд системи тепло споживання споживача ФОП ОСОБА_1 та встановлено: на елеваторному вузлі житлового будинку опалення раніше перекрито та опломбовані пломбою №6687278 яка ціла. Окрема система вимкнена, домова – увімкнена (а.с. 113).
Актом обстеження системи теплоспоживання від 24.03.2014 проведено технічний огляд системи тепло споживання споживача ФОП ОСОБА_1 та встановлено: на елеваторному вузлі житлового будинку опалення раніше перекрито та опломбовані пломбою №6687278 яка ціла. Окрема система вимкнена, домова – увімкнена (а.с. 115).
Актом обстеження системи теплоспоживання від 03.12.2013 проведено технічний огляд системи тепло споживання споживача ФОП ОСОБА_1 та встановлено: цілісність пломби №6687278 встановленої раніше не пошкоджена (а.с. 116).
Рішенням Господарського районного суду від 12.12.2017 позовну заяву ФОП ОСОБА_4 до Концерну «Міські теплові мережі» - задоволено. Розірвано договір купівлі – продажу теплової енергії в гарячій воді №345167 від 012.09.2008. Рішення набрало законної сили 12.01.2018 (а.с. 118-120).
Рішенням Господарського районного суду від 14.08.2013 розглянуто позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі - продажу теплової енергії № 345209 від 01.09.2012р. укладеним. В задоволені позову Концерну «Міські Теплові мережі» в особі філії Концерну «Міські теплові мережі» Шевченківського району до суб`єкта підприємницької діяльності – фізичної особи ОСОБА_1 відмовлено. Рішення набрало законної сили 26.08.2013 (а.с. 121-122).
Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд визнав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 Цивільного кодексу України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За визначенням ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 630 Цивільного кодексу України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку.
Відповідно до змісту статей 6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.
Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу другого частини третьої статті 6 та статті 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Статтею 714 ЦК України встановлені особливості договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу, згідно з якою визначені сторони: постачальник, який зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Відповідно до ст. 3 Закону України “Про теплопостачання” відносини між суб`єктами діяльності у сфері теплопостачання регулюються цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно зі ст. 1 цього Закону теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.
Статтею 24 Закону України “Про теплопостачання” встановлені права та обов`язки споживача теплової енергії і, зокрема, обов`язок своєчасного укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Відповідно до ст. 19 Закону України “Про теплопостачання” споживач або суб`єкт теплоспоживання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Законом України “Про житлово-комунальні послуги” від 09.11.2017 № 2189-VІІІ (чинним на момент виникнення спору та направлення проекту договору відповідачу) визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Від так, ст. 6 вказаного Закону визначені учасники правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг якими є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Пунктом 3 ч. 2 вказаної статті зазначено, що виконавцями комунальних послуг є: послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація.
Згідно з ч. 1-4 ст. 12 зазначеного Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).
Аналіз даного Закону дає підстави для висновку, що він є нормативним актом спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.
Крім того, статтею 7 вказаного закону визначено права і обов`язки споживачів та відповідно статтею 8 права і обов`язки виконавців комунальних послуг та управителів.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 7 цього Закону споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом.
Цей обов`язок кореспондується з обов`язком виконавця, визначеному пунктом 2 частини другої статті 8 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.
Крім того, договір 3345277 від 01.09.2020 року, а саме пункту 30 вказаного договору за змістом якого зазначено: «Цей договір набирає чинності з дня його укладення і діє до визначення співвласниками будівель за адресами: вул. Магістральна, буд. 92 моделі договірних відносин, відповідно до Закону України «“Про житлово-комунальні послуги” від 09.11.2017 № 2189-VІІІ. У відповідності до ст. 631 Цивільного кодексу України сторони погодили, що умови Договору застосовуються до відносин між Споживачем і Теплопостачальною організацією, які виникли до його укладення – з 13.01.2018 року», вказане суд трактує, що позивач фактично вказує, що строк укладення вказаного договору як зазначає сторона позивача з 13.01.2018.
Відповідно до п. 5 Про затвердження Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 №690 (у поточній редакції від 10.09.2024) послуги надаються споживачу згідно з умовами типового договору про надання послуг, що укладається з урахуванням особливостей, визначених Законом України “Про житлово-комунальні послуги” (далі - договір), та вимогами цих Правил.
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про теплопостачання” об`єктами у сфері теплопостачання є теплогенеруючі станції чи установки, теплові електростанції, теплоелектроцентралі, котельні, когенераційні установки, теплові мережі, які призначені для виробництва і транспортування теплової енергії, а також об`єкти та споруди, основне і допоміжне обладнання, що використовуються для забезпечення безпечної та надійної експлуатації теплових мереж;
джерело теплової енергії - виробничий об`єкт, призначений для виробництва теплової енергії;
система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача, населеного пункту, яка включає системи децентралізованого та помірно-централізованого теплопостачання;
теплова установка - обладнання, пристрої, призначені для виробництва, перетворення та споживання теплової енергії.
Теплопостачання це особливий вид комунальної послуги. Система теплопостачання для здійснення покладених на неї завдань виконується з окремих технологічно пов`язаних частин, що складають систему централізованого постачання, включає сукупність взаємопов`язаних джерел теплової енергії (технічних елементів і пристроїв), призначених для передачі у приміщення необхідної кількості тепла та підтримання в них заданої температури повітряного середовища. Теплова енергія передається в опалювальні приміщення за рахунок теплопровідності, випромінювання в конвекції, і поширюється не тільки від радіаторів, але й від інших елементів системи опалення (трубопроводи, стояки, підводки тощо). Відповідно до законів термодинаміки тепло передається від більш нагрітих тіл до менш нагрітих, а теплова енергія, що міститься в повітрі, в елементах інтер`єру приміщення, передається, в тому числі, і в сусідні приміщення через внутрішні стіни, перегородки та перекриття.
Відповідно до приписів ст.ст. 113, 117 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який в межах свої компетенції видає нормативні акти у формі постанов, які є обов`язковими до виконання. Постановою затверджуються положення, коли суспільні відносини потребують нормативно-правового врегулювання, та містить, зокрема, нормативні положення, правові норми, конкретні правила поведінки суб`єктів суспільних відносин, що становлять предмет правового врегулювання цією постановою.
Форма та зміст (умови) типового договору затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690 «Про затвердження типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої та холодної води і водовідведення».
Укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов`язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає Типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України, статей 19, 20 Закону “Про житлово-комунальні послуги” від 09.11.2017 № 2189-VІІІ. Наведена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 № 6-110цс12.
З аналізу змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19-21, Закону України “Про житлово-комунальні послуги”, Постанови Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690 вбачається, що умови Типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень, врегулювати свої відносини на власний розсуд, а лише мають право конкретизувати його умови.
Враховуючи вищенаведені приписи законодавства, укладення господарських договорів на підставі постанов Кабінету Міністрів України є обов`язковим до виконання, і суб`єкти господарювання при цьому повинні додержуватись умов затверджених типових договорів.
Згідно з ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Приписами ст. ст. 12, 13, 14, 20 ЦК України встановлено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
В преамбулі Закону України "Про теплопостачання" передбачено, що він визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.
За змістом статті 1 цього ж Закону:
сфера теплопостачання - сфера діяльності з виробництва, транспортування, постачання теплової енергії споживачам;
постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору;
теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії;
споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору;
Статтею 24 Закону України "Про теплопостачання" - "Права та основні обов`язки споживача теплової енергії" - до основних обов`язків споживача теплової енергії віднесено, зокрема, своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії та додержання вимог договору та нормативно-правових актів.
При цьому, споживач теплової енергії несе відповідальність за порушення умов договору з теплопостачальною організацією, відповідних нормативно-правових актів та виконання приписів органів, уповноважених здійснювати державний нагляд за режимами споживання теплової енергії згідно із законом.
Статтею 25 цього ж Закону закріплено права та основні обов`язки теплогенеруючої, теплотранспортної та теплопостачальної організацій, в тому числі право укладати договори купівлі-продажу теплової енергії із споживачами з урахуванням вимог Закону України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" та обов`язок забезпечувати надійне постачання обсягів теплової енергії відповідно до умов договору та стандартів.
Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі-продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією, крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.
Таким чином, виходячи з аналізу наведених норм, укладення договору між постачальником теплової енергії та споживачем є їх обов`язком з метою врегулювання взаємних прав та обов`язків, забезпечення надійного та безперебійного постачання обсягів теплової енергії відповідно до погоджених умов та законодавства.
Цивільним кодексом України закріплено, що:
- свобода договору відноситься до загальних засад цивільного законодавства (стаття 3), а сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627);
- сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (стаття 6);
- сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (стаття 6);
- договори та інші правочини є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11);
- цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (стаття 13);
- цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (стаття 14).
Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Враховуючи вищевикладене, головуючий суддя вважає встановленим, що наявний в матеріалах справи примірник копії Договору № 345277 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01.09.2020р. з підписами Начальника відділу договірної та претензійної роботи «КОНЦЕРНУ «МТМ» Н.І.Гнатенко та інших осіб є за своїм правовим характером письмовим доказом, а не частиною прохальної частини позовної заяви з викладенням змісту договору, редакцію якого позивач просить визнати укладеною.
Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Приймаючи до уваги характер спірних правовідносин суд звертається до висновків сформованих у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 904/7024/17.
Так, статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що теплова енергія - це товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Тобто, зазначеною нормою визначено, що теплова енергія як товар не використовується для її безпосереднього споживання споживачами комунальних послуг (зокрема, власниками приміщень у багатоквартирному будинку), а визначає перелік саме господарських і технологічних потреб, де її застосування можливе, а саме: для опалення (послуг з централізованого опалення), підігріву питної води (послуг централізованого постачання гарячої води), інших господарських і технологічних потреб (використання, наприклад, у промисловому виробництві).
Також статтею 1 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що місцева (розподільча) теплова мережа - це сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.
Тобто зазначеною нормою визначено ще одну обов`язкову ознаку споживача теплової енергії, а саме: споживачем теплової енергії може бути особа (ОСББ, житлово-комунальні організації, виконавці послуг), теплоспоживче обладнання якої (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування тощо) через тепловий ввод приєднане або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі.
З огляду на зазначене вище (за умови технічної можливості для приєднання внутрішньобудинкових мереж, теплоспоживчого устаткування до місцевої (розподільчої) теплової мережі) до споживачів теплової енергії відносяться, зокрема, власники/балансоутримувачі будинків (споруд), будинки яких приєднані до місцевої (розподільчої) теплової мережі.
Слід зазначити, що відповідно статті 1 Закону України "Про теплопостачання" саме споживачі та постачальники теплової енергії є суб`єктами відносин у сфері теплопостачання і, як наслідок, відносини у цій сфері встановлюються шляхом укладення договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії між теплопостачальною організацією та споживачем теплової енергії.
Частиною четвертою статті 19 Закону України "Про теплопостачання" встановлено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу.
Ураховуючи викладене вище, головуючий суддя дійшла висновку, що з огляду на відсутність затвердженого типового договору про купівлю-продаж (постачання) теплової енергії такий договір повинен укладатися зі споживачем, теплоспоживче обладнання якого (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування тощо) через тепловий ввод приєднане або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі, за наявності у споживача приладу обліку теплової енергії. При цьому такий договір повинен укладатися з урахуванням норм законодавства, що регулюють відносини у сфері теплопостачання (Закон України "Про теплопостачання", Правила № 1198) та з дотриманням процедури укладення договорів, визначеної главою 53 ЦК України.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 904/7024/17 викладено правову позицію, згідно з якою частина четверта статті 19, частина третя статті 24 Закону України "Про теплопостачання" містять загальне правило про необхідність споживання теплової енергії на підставі договору для суб`єктів, теплоспоживче обладнання яких (внутрішньобудинкові системи, мережі, устаткування тощо) через тепловий ввод приєднане або має технічні можливості для приєднання до місцевої (розподільчої) теплової мережі, за наявності у цих суб`єктів індивідуального приладу обліку теплової енергії, тоді як відносини зі споживання теплової енергії фізичними особами, що мають статус суб`єкта господарювання, та/або юридичними особами, житлові/нежитлові приміщення яких розміщені у складі багатоквартирного будинку і які є її кінцевими споживачами, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги". Обов`язковим для учасників таких відносин є укладення договору відповідно до типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 № 690.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги; колективний споживач - юридична особа, що об`єднує споживачів у будівлі та в їхніх інтересах укладає договір про надання комунальної послуги; внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Підпунктами 1, 2 частини першої статті 4 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII передбачено, що до повноважень Кабінету Міністрів України належать: затвердження правил надання (постачання) комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) та послуг з управління багатоквартирним будинком; затвердження типових договорів про надання (постачання) комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії) та послуг з управління багатоквартирним будинком.
На виконання положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (далі - Методика № 315), а постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830 затверджено Правила надання послуги з постачання теплової енергії та типові договори про послуг з постачання теплової енергії, які набули чинності з 04.09.2019.
Таким чином, як на момент надсилання позивачем листа відповідачу з пропозицією щодо укладення договору (01.09.2020), так і на момент подачі позову до суду був чинним як Закон України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII, так і Методика № 315 та постанова Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, якою затверджено типовий договір про послуги з постачання теплової енергії.
З урахуванням наведеного вище очевидним є те, що зміст договору мав бути складеним у відповідності до наведених вище нормативно правових актів, у той час як позивачем підготовлено проект договору у відповідності до Правил № 630.
Так, пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. Такі договори мають бути укладені між споживачами та виконавцями комунальних послуг протягом одного року з дати введення в дію цього Закону. У разі якщо згідно з договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах.
Із обставин встановлених у цій справі убачається, що між позивачем та відповідачем не існувало договірних правовідносин на момент введення в дію Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII з огляду на що, приписи наведеного пункту не поширюються на спірні правовідносини.
Разом з тим, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII передбачено, що не пізніш як протягом одного року з дня введення в дію цього Закону (тобто не пізніше 01.05.2020) співвласники багатоквартирних будинків незалежно від обраної ними форми управління багатоквартирним будинком зобов`язані прийняти рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг (крім послуг з постачання електричної енергії та природного газу) щодо кожного виду комунальної послуги згідно з частиною першою статті 14 цього Закону, а виконавці комунальних послуг - укласти із такими співвласниками договори про надання відповідних комунальних послуг відповідно до обраної співвласниками моделі організації договірних відносин.
Водночас пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09.11.2017 № 2189-VIII передбачено, що у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі організації договірних відносин з виконавцем комунальної послуги протягом строку, визначеного в пункті 4 цього розділу, між виконавцем та кожним співвласником укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги відповідно до частини сьомої статті 14 цього Закону.
Аналіз наведених приписів приводить до висновку про те, що за відсутності волевиявлення співвласників багатоквартирних будинків щодо прийняття рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг ініціатива щодо його укладення надається безпосередньо виконавцям таких послуг, що мало місце у цій справі.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, Суд враховує, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може різнитися залежно від характеру рішення. У рішенні ЄСПЛ від 28.01.2011 у справі "Трофимчук проти України" ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід.
На підставі наведеного, суд вважає позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Від так, за змістом п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається у разі відмови в позові - на позивача.
Керуючись, 3, 6, 11, 12, 13, 14, 15-16, 20, 203, 626, 627, 268, 630, 631, 638, ЦК України, Закон України “Про теплопостачання”; Закон України “Про житлово-комунальні послуги”;Закон України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання", суд,-
У Х В А Л И В:

Позовну заяву Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про спонукання укласти договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води – залишити без задоволення.
Судові витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви у сумі 2 270,00 гривень, - залишити за позивачем.
Відповідно до п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України, зазначаються наступні відомості:
Позивач: Концерн "Міські теплові мережі", ЄДРПОУ 32121458, адреса місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Цитрусова, 9.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено та підписано 28.05.2026.

Суддя О.О. Худіна