УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року
м. Київ
Справа № 678/670/25
Провадження № 51-2228 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області 
від 19 листопада 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 04 березня 2026 року щодо
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого 
ч.1 ст.121 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Летичівського районного суду від 19 листопада 2025 року
ОСОБА_5 засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Згідно з вироком суду 24 березня 2025 року близько 00:50 год у смт Летичів Хмельницького району Хмельницької області (вул. Івана Франка, 18) між 
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 після спільного розпивання спиртних напоїв, на ґрунті раптових особистих неприязних відносин виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_5 дістала із правої кишені своєї куртки складний ніж та нанесла лезом ножа один проникаючий у передню черевну стінку удар потерпілому 
ОСОБА_6 , спричинивши останньому тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 04 березня 2026 року спільну апеляційну скаргу засудженої та її захисника адвоката ОСОБА_4 було залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої, просить оскаржувані судові рішення скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю у діях засудженої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України. 
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновок судів про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 
ст. 121 КК України, не підтверджується дослідженими доказами, оскільки тілесне ушкодження потерпілому було заподіяно під час спроби відібрати у нього ніж, яким той, за версією сторони захисту, мав намір завдати собі ушкоджень з метою самогубства. У зв`язку з цим захисник вважає, що в діях засудженої відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а кримінальне провадження підлягало закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Крім того, захисник зазначає, що під час проведення слідчого експерименту використовувався макет ножа, який відрізнявся від ножа, яким було спричинено тілесне ушкодження потерпілому, що, на його переконання, могло вплинути на висновки судово-медичних експертиз щодо механізму утворення тілесного ушкодження.
Також вказує на порушення права сторони захисту на перехресний допит потерпілого під час судового розгляду в суді першої інстанції, оскільки потерпілий залишив приміщення, з якого здійснювалася відеоконференція з ним, а суд не забезпечив його повторний виклик для допиту. При цьому захисник наголошує, що під час апеляційного розгляду потерпілий підтвердив версію події, викладену засудженою.
Окрім цього, захисник вважає призначене покарання надмірно суворим і таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої. На обґрунтування своїх доводів посилається на відсутність у ОСОБА_5 судимостей, позитивні характеристики, її соціальний стан, поведінку після події; позицію потерпілого, який не наполягав на реальному відбуванні покарання, а також наявність, на думку сторони захисту, низки обставин, які пом`якшують покарання. У зв`язку із цим захисник вважає доцільним застосувати до засудженої положення ст. 75 КК України.
Також захисник стверджує, що апеляційний суд формально перевірив доводи апеляційної скарги, не надав належної оцінки показанням потерпілого, не спростував аргументи сторони захисту щодо недоведеності обвинувачення, не навів переконливих мотивів відхилення відповідних доводів, чим порушив право засудженої на справедливий судовий розгляд.

Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Крім цього касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, що підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення в цілому.
Проаналізувавши додані до касаційної скарги копії судових рішень, Верховний Суд погоджується з висновками судів нижчих інстанцій про те, що винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення підтверджується сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення та досліджених місцевим судом відповідно до вимог КПК України.
Доводи захисника про те, що тілесне ушкодження потерпілому було заподіяно під час спроби ОСОБА_5 відібрати у нього ніж, а тому в її діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, є безпідставними.
Як убачається з копії вироку, суд першої інстанції всебічно, повно та безпосередньо дослідив надані сторонами докази, перевірив версію сторони захисту про випадковий характер спричинення тілесного ушкодження потерпілому та навів належні мотиви її відхилення.
Місцевий суд дійшов висновку про відсутність будь-яких об`єктивних даних, які б підтверджували твердження засудженої про намагання відібрати у потерпілого ніж або про випадковий характер заподіяння тілесного ушкодження, а наведена нею версія події була спростована показаннями потерпілого, висновками судово-медичних експертиз та іншими дослідженими доказами.
Зокрема, згідно з вироком місцевого суду потерпілий ОСОБА_6 послідовно стверджував, що після повернення з лікарні між ним та ОСОБА_5 виник конфлікт через відмову останньої повернути належні йому речі, під час якого засуджена, тримаючи ніж у руці, умисно завдала йому удару в живіт. 
Показання потерпілого узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яким безпосередньо після події потерпілий повідомив, що ножове поранення йому завдала саме ОСОБА_5 під час сварки.
Крім того, відповідно до висновку експерта № 91 від 16 квітня 2025 року можливість утворення тілесного ушкодження за механізмом, який описувала ОСОБА_5 під час слідчого експерименту, виключається, оскільки за таких обставин мало б утворитися різане, а не колото-різане ушкодження передньої черевної стінки. Натомість висновком експерта № 92 від 16 квітня 2025 року встановлено, що механізм утворення ушкодження, продемонстрований потерпілим під час слідчого експерименту, не виключається.
Також висновками судово-медичних експертиз встановлено, що потерпілому було заподіяно проникаюче колото-різане поранення черевної порожнини з ушкодженням внутрішніх органів, яке утворилося внаслідок одноразової дії колюче-ріжучого предмета по типу ножа, а напрямок ранового каналу був спереду назад та знизу догори, що узгоджується з версією потерпілого та не підтверджує пояснення засудженої про випадкове поранення під час відбирання ножа.
Окрім того, місцевий суд обґрунтовано послався на правову позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 28 травня 2015 року у кримінальному провадженні № 5-25кс15, де зазначено, що в разі якщо особа, цілеспрямовано завдаючи удару, не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено ним потерпілому, то в цьому випадку така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона, хоча й бажає заподіяти або свідомо припускає можливість заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості ступеня тяжкості цієї шкоди - у таких випадках винувата особа має відповідати за фактично отриманий результат (заподіяну шкоду).
Натомість за ст. 128 КК України дії винного слід кваліфікувати, якщо він завдав необережне тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження і при цьому передбачав можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховував на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачав можливості настання таких наслідків, хоча повинен був й міг їх передбачити (злочинна недбалість).
Місцевий суд з урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин дійшов висновку щодо відсутності конкретних фактів, які б могли, на думку засудженої, перешкодити настанню злочинного наслідку - нанесенню тілесних ушкоджень.
Таким чином, проаналізувавши обставини справи, суд першої інстанції дійшов переконання, що в цьому конкретному випадку умисел ОСОБА_5 був спрямований на спричинення будь-якого тілесного ушкодження потерпілому, що підтверджується висновками судово-медичних експертиз. 
Окрім того, як зазначив місцевий суд, з показань потерпілого ОСОБА_6 , який був попереджений про кримінальну відповідальність за надання неправдивих показань, вбачається, що удар ножем в районі живота ОСОБА_5 здійснено, коли вони перебували один навпроти одного в стоячому стані, і вона не забирала в нього ножа, оскільки ніж був у неї в руці. 
Також місцевий суд зауважив, що твердження засудженої про те, що потерпілий впав на ніж, який він тримав в руці, спрямоване на введення суду в оману, спотворення дійсних обставин справи задля уникнення чи пом`якшення кримінальної відповідальності за вчинений злочин. Таке твердження ОСОБА_5 нічим не підтверджується та спростовується дослідженими в судовому засіданні доказами.
Апеляційний суд, перевіривши доводи сторони захисту, погодився з висновками місцевого суду та обґрунтовано зазначив, що механізм спричинення тілесного ушкодження, на який посилалася ОСОБА_5 , не узгоджується з установленими обставинами кримінального провадження та суперечить висновкам експертів, відповідно до яких травмуючий предмет діяв спереду назад та знизу вверх по відношенню до сагітальної осі тіла потерпілого, а можливість утворення виявленого тілесного ушкодження за версією засудженої виключається.
Також апеляційний суд зауважив, що відповідно зазначених у вироку місцевого суду фактичних обставин справи, які стороною захисту в апеляційній скарзі не ставляться під сумнів, поведінка потерпілого під час конфлікту з ОСОБА_5 не становила жодної загрози для останньої, а тому підстав для самозахисту чи необхідності відвернення посягання з боку потерпілого не виникало.
Показання засудженої щодо механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень, зокрема про те, що вона, нібито, намагалася вибити ніж із його руки та випадково спричинила поранення живота потерпілому, колегія суддів апеляційного суду оцінила критично, розцінюючи їх як спосіб зменшення обсягу відповідальності за вчинене.
Отже, зважаючи на вказане, апеляційний суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_5 були вчинені з умислом на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, підстав для необхідної оборони не існувало, а її версія щодо випадкового характеру спричинення ушкоджень обґрунтовано відхилена місцевим судом як така, що суперечить зібраним доказам.
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що дії ОСОБА_5 були вчинені умисно та правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Таким чином, доводи касаційної скарги про відсутність у діях засудженої складу кримінального правопорушення та необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України фактично зводяться до незгоди з оцінкою доказів, наданою судами попередніх інстанцій, та спрямовані на переоцінку фактичних обставин кримінального провадження, що відповідно до положень ст. 433 КПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Доводи захисника про те, що під час проведення слідчого експерименту використовувався макет ножа, який відрізнявся від того ножа, яким було спричинено тілесне ушкодження потерпілому, а тому це могло вплинути на висновки судово-медичних експертиз щодо механізму утворення тілесного ушкодження, вбачаються безпідставними.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що під час слідчого експерименту від 10 квітня 2025 року потерпілому було запропоновано відтворити механізм заподіяння йому тілесного ушкодження. Водночас предметом дослідження судово-медичних експертиз були не конструктивні особливості макета ножа, а характер, локалізація, напрямок та механізм утворення тілесного ушкодження на тілі потерпілого.
Зокрема, відповідно до висновку експерта № 92 від 16 квітня 2025 року, можливість утворення виявленого на тілі ОСОБА_6 тілесного ушкодження при обставинах, вказаних ним під час слідчого експерименту 10 квітня 2025 року не виключається. 
Натомість згідно з висновком експерта № 91 від 16 квітня 2025 року можливість утворення виявленого на тілі ОСОБА_6 тілесного ушкодження при обставинах, вказаних ОСОБА_5 під час слідчого експерименту 25 березня 2025 року, виключається. 
Крім того, висновком експерта № 85 від 07 квітня 2025 року встановлено, що травмуючий предмет діяв спереду назад та знизу вверх по відношенню до сагітальної вісі тіла людини, а згідно з висновком експерта № 47 від 24-25 квітня 2025 року пошкодження одягу потерпілого були спричинені внаслідок одноразової комбінованої (первинної колючої та наступної ріжучої) механічної дії одного і того ж самого твердого плоского однобічно-гострого клинкового знаряддя по типу ножа.
Отже, вирішальне значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення мали не індивідуальні особливості макета ножа, використаного під час слідчого експерименту, а результати судово-медичних досліджень, які дозволили перевірити відповідність заявлених учасниками провадження версій об`єктивним даним про характер і механізм утворення тілесного ушкодження. 
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав наведені висновки експертів належними та допустимими доказами, правильно оцінив їх у сукупності з іншими доказами у справі та дійшов мотивованого висновку про недостовірність версії засудженої щодо випадкового характеру спричинення поранення. 
Сам по собі факт використання під час слідчого експерименту макета ножа, який не є повністю тотожним знаряддю злочину, не ставить під сумнів ні результати експертних досліджень, ні законність та обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій.
Щодо доводів захисника про порушення права сторони захисту на перехресний допит потерпілого під час судового розгляду в суді першої інстанції, то вони також є безпідставними.
Аналогічні аргументи сторони захисту щодо порушення їхнього права на справедливий судовий розгляд через неможливість піддати потерпілого ОСОБА_6 перехресному допиту в місцевому суді були предметом перевірки в апеляційному суді. 
Апеляційний суд, дослідивши технічний запис судового засідання від 05 червня 2025 року, зауважив, що потерпілий ОСОБА_6 в режимі відеоконференції надав свідчення щодо обставин злочину, вчиненого відносно нього засудженою, відповів на запитання прокурора та суду, однак у подальшому категорично відмовився продовжувати давати показання.
По-перше, апеляційним судом правильно зазначено, що реалізація потерпілим свого процесуального права відмовитися від подальшого надання показань не може бути поставлена у провину стороні обвинувачення або суду і не може розцінюватися як порушення принципу справедливого судового розгляду.
Та обставина, що сторона захисту не змогла поставити запитання потерпілому ОСОБА_6 після його відмови продовжувати надавати показання, не позбавляла місцевий суд можливості дослідити інші наявні докази, а також оцінити вже надані потерпілим пояснення з урахуванням їх змісту, послідовності та узгодженості з іншими матеріалами кримінального провадження.
По-друге, необхідно акцентувати увагу на тому, що апеляційний суд повторно допитав потерпілого ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду, тим самим надавши можливість стороні захисту реалізувати своє право на допит потерпілого й та надавши можливість висловити свої доводи та заперечення щодо наданих ним пояснень.
Що стосується самих показань потерпілого, наданих під час апеляційного розгляду, в яких він підтримав версію події, викладену засудженою, то апеляційний суд надав їм належну оцінку та зазначив, що колегія суддів сприймає такі показання потерпілого критично, оскільки вони повністю спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, та розцінює їх як такі, що надані з метою зменшення обсягу відповідальності обвинуваченої за вчинене.
За таких обставин підстав вважати, що право сторони захисту на допит потерпілого було порушене або що зазначені обставини могли вплинути на правильність висновків судів щодо винуватості ОСОБА_5 , немає.
Стосовно доводів захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, безпідставного неврахування обставин, які пом`якшують покарання, та інших обставин; необхідності пом`якшення засудженій покарання, в тому числі із застосуванням положень ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів, також є необґрунтованими.
Відповідно до змісту ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. 
Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. 
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.
Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким; фактичні обставини справи, дані про особу засудженої, її вік, відомості про стан здоров`я, оцінку яким надано у висновках судово-психіатричного експерта; позицію потерпілого, яка висловлена у судовому засіданні; відсутність обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_5 відповідно до положень ст. ст. 66-67 КК України.
Крім того, судом було враховано, що в ході досудового та судового розгляду ОСОБА_5 не надавала правдиві покази щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, механізму нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, вказавши що тілесні ушкодження потерпілому нанесені випадково, що свідчить про невизнання засудженою своєї вини у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а також про відсутність щирого каяття та осуду своєї поведінки.
За цих обставин, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації і достатності покарання, досягнення мети виправлення, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_5 необхідно призначити покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі у мінімальній межі санкції інкримінованого кримінального правопорушення.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку за спільною апеляційною скаргою захисника та засудженої, яка за змістом і доводами здебільшого є аналогічною доводам касаційної скарги у відповідній частині, обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги і не знайшов підстав для пом`якшення ОСОБА_5 покарання чи звільнення останньої від відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України. 
На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вимог закону, оскільки з урахуванням всіх встановлених під час судового розгляду обставин кримінального провадження, даних про особу засудженої дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженій реального покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.
Апеляційний суд зазначив, що посилання сторони захисту на особу обвинуваченої, зокрема її характеристику, наявність постійного місця проживання, погашену судимість, стан здоров`я було предметом дослідження суду першої інстанції та враховано ним при призначенні покарання у мінімальних межах санкції інкримінованого злочину, а повторне врахування цих же обставин з метою застосування положень ст. 75 КК України не відповідатиме основним засадам права та вимогам справедливості.
Враховуючи це, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення засудженій покарання, у тому числі і в аспекті застосування положень ст. 75 КК України, навіть з урахуванням думки потерпілого щодо недоцільності застосування покарання у виді реального позбавлення волі, з огляду на що не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржених рішень з цих мотивів.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку апеляційним доводам, які здебільшого є аналогічними доводам касаційної скарги, та із зазначенням докладних мотивів ухваленого рішення обґрунтовано залишив подану апеляційну скаргу без задоволення. Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Переконливих доводів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі захисника також не наведено. 
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника, доданих до неї копій оскаржуваних рішень та інших документів не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 04 березня 2026 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: 

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3