ЄУН 193/529/26
Провадження 2/193/456/26

Р І Ш Е Н Н Я  
іменем України    

28 травня 2026 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області
у складі: головуючого судді     Томинця О. В.,
за участі: секретаря судового засідання  Оселедець О. І.,  
представника позивача  Мозгового О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вакулівської сільської Криворізького району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И В:
Стислий виклад позовних вимог.
08.04.2026 позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду через свого представника – адвоката Мозгового О.В. з позовом до Вакулівської сільської Криворізького району Дніпропетровської області (надалі Вакулівської сільської ради, сільської ради, відповідача) про визнання права на земельну частку (пай) із земель колективної власності колишнього КСП імені Лесі Українки Софіївського району Дніпропетровської області, які перебувають на території Вакулівської сільської ради, площею 8,00 умовних кадастрових гектарів.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка вказала, що вона була членом колгоспу ім. ХХІІ з`їзду КПРС перейменованого в колгосп ім. Лесі Українки та реорганізованого надалі у КСП ім. Лесі Українки.
При розпаюванні земель цього колективного сільськогосподарського підприємства у 1994 році її було включено до списку громадян, членів вказаного КСП за порядковим номером 470, що є додатком до державного акту про право колективної власності на землю, які мають право на земельну частку (пай).
Звернувшись у грудні 2025 року до Вакулівської сільської ради з заявою про виділення їй вказаної земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) та надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в розмірі 8,00 умовних кадастрових гектарів із земель колективної власності колишнього КСП ім. Лесі Українки, їй було відмовлено у прийнятті цього рішення, оскільки вона не могла надати сертифікат на право на земельну частку (пай), який містить відомості про розмір та вартість земельної часи (паю) та засвідчував би її право вказану земельну частку (пай).
Зазначає, що відсутність виданого на її ім`я сертифікату на право на земельну частку (пай) не позбавляє її права на отримання безоплатно у приватну власність земельної ділянки і виділення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а тому відповідач, який є розпорядником земельної ділянки на яку претендує позивачка, безпідставно відмовив їй своїм листом від 30.03.2026 у прийнятті відповідних рішень, що і змусило її звернутися до суду з цим позовом.
Заяви (клопотання) учасників справи. Процесуальні дії суду у справі.
13.04.2026 за ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (виклику) сторін (а.с.21);
28.04.2026 від представника відповідача Вакулівської сільської ради надійшов відзив в обґрунтування якого зазначено, що вказаний позов було подано поза межами строку позовної давності, установленого ст. 257 ЦК України, оскільки позивачка дізналася про наявність у неї не реалізованого права на земельну частку (пай) ще у 2013 році, коли отримала довідку від відділу Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, датовану 25.02.2013, з якої видно, що вона дійсно перебуває у списках до державного акту на право колективної власності на землю колишньої КСП ім. Лесі Українки, але сертифікат на право на земельну частку (пай) їй не видавався. Відтак, посилаючись на приписи ч. 4 ст. 267 ЦК України, представник відповідача просив суд у задоволенні позовних вимог повністю відмовити (а.с.28-32);
04.05.2026 від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, згідно якої наголошено, що як на момент передачі землі у колективну власність КСП ім. Лесі Українки, так і на теперішній час ОСОБА_1 мала і має право на земельну частку (пай), це право не припинялось і ніким не заперечувалось. Вона зі списків осіб, що мають таке право не виключалась, її право ніким не оскаржувалось. Оскільки порушення її прав не було, тому в неї не було необхідності звертатись із позовом до суду для їх захисту. Лише 30.03.2026, після отримання відповіді на свою заяву до відповідача Вакулівської сільської ради, коли їй було відмовлено у виділенні земельної частки (паю) у натурі (на місцевості), її право на отримання земельної частки (паю) було порушено. Таким чином, вважає, що вона не пропустила встановлений законодавством строк звернення до суду з цим позовом, а тому підстави для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності відсутні (а.с.37-39).
Представник позивачки ОСОБА_1 , - адвокат Мозговий О.В., у судовому засіданні, посилаючись на обставини та доводи викладені у позові, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що позивачка справді дізналася у 2013 році про те, що вона має право на земельну частку (пай), проте була переконана, що реалізувати своє право на виділення земельної ділянки їй в натурі на підставі вже набутого права на земельну частку (пай) вона зможе у подальшому у будь-який час. На той час, тобто у 2013 році, позивачка була безробітна, мала обмежені фінансові ресурси, тому і не займалася оформленням відповідних майнових прав на землю, проте у 2026 році, коли її фінансовий стан покращився, вона звернулася до відповідача з заявою про виділення у натурі належного їй права на земельну частку (пай), але відповідач їй у цьому відмовив.
Відповідач, Вакулівська сільська рада, у судове засідання явку свого представника не забезпечила, хоча про дату, час та місце розгляду справи остання повідомлялася належним чином, про причини неявки свого представника суд не повідомила. Водночас, у встановлений судом строк і порядок сільська рада подала до суду згаданий вище відзив на позов.
З огляду на викладене, неявка представника відповідача, згідно приписів п.1 ч. 3, ч. 1 ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі наявних у ній доказів.
Встановлені судом фактичні обставини.
Відповідно до архівної довідки, виданої Софіївським архівним відділом Архівного управління Криворізької райдержадміністрації Дніпропетровської області від 22.11.2024, позивачку ОСОБА_3 було прийнято у члени колгоспу ім. ХХІІ з`їзду КПРС Софіївського району Дніпропетровської області на підставі протоколу № 1 засідання правління колгоспу від 29.01.1986. На підставі протоколу № 1 загальних зборів членів КСП ім. Лесі Українки від 20.01.1996 ОСОБА_1 звільнено з членів вказаного колективного сільськогосподарського підприємства (а.с.41).
Також, як видно з іншої архівної довідки вказаного архівного відділу, колгосп ім. ХХІІ з`їзду КПРС, на підставі протоколу № 1 загальних зборів від 29.01.1992, було перейменовано в колгосп імені Лесі Українки. Надалі, на підставі протоколу № 3 загальних зборів від 06.08.1994, колгосп імені Лесі Українки було реорганізовано у колективне сільськогосподарське підприємство (КСП) ім. Лесі Українки (а.с.41 на звороті). 
30 червня 1994 року КСП ім. Лесі Українки отримало державний акт на право колективної власності на землю, серії ДП Сф за №0002. Розмір земельної частки (паю) члена вказаного сільськогосподарського підприємства складав 8,00 умовних кадастрових гектарів, вартістю 27 312 грн, що підтверджено довідкою відділу Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області від 25.02.2013 за № 89 (а.с.11).
Також, як убачається з цієї довідки, позивачка ОСОБА_1 перебуває у списках до державного акту на право колективної власності на землю за № 470, проте сертифікат на земельну частку (пай) на її ім`я не видавався.
Факт перебування позивачки у списках членів КСП ім. Лесі Українки, що був доданий до державного акту на право колективної власності на землю, серії ДП Сф за №0002 від 30.06.1994, підтверджується також листом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 17.10.2022 (а.с.12). 
Судом установлено, що у грудні 2024 року спочатку сама позивачка, а надалі, у грудні 2025 року, вже в її інтересах представник – адвокат Мозговий О.В., зверталися до Вакулівської сільської Криворізького району Дніпропетровської області з заявами про виділення позивачці земельної частки (паю) у натурі (на місцевості) та надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, проте їм, як видно з повідомлень сільської ради від 25.12.2025 та від 30.03.2026, було відмовлено у прийнятті таких рішень, оскільки у позивачки відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай) (а.с.7-8,9,10). 
Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з пп. 1, 2. 3, 5 ст. 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій. Землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно. Особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).
Пунктом 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 р. №720/95 установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
Відповідно до п. 2 цього Указу Президента України, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного господарства, відповідно до списку, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.
За висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 лютого 2021 року у справі №635/2831/17 (провадження №61-19827св19) за загальним правилом особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання колективним сільськогосподарським підприємством такого акта.
Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта направо колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
Тобто, насамперед право на земельну частку (пай) виникає з моменту видачі акта на право колективної власності на землю у членів колективного сільськогосподарського підприємства,сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, зазначених у списку, що додається до державного акта.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду член колективного сільськогосподарського підприємства,включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).
На підставі наведеного вище суд доходить висновку, що оскільки позивачку ОСОБА_1 було прийнято за рішенням загальних зборів до членів колгоспу ім. ХХІІ з`їзду КПРС (у подальшому колгоспу та КСП ім. Лесі Українки); вказане підприємство під час розпаювання земель отримало 30.06.1994 державний акт на право колективної власності на землю; позивачка на час паювання земель вказаного КСП залишалася бути його членом; ОСОБА_1 було занесено під порядковим №470 до списку осіб, що мають право на земельну частку, який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю КСП ім. Лесі Українки, тому вона має право на земельну частку (пай)
Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
У відповідності до частини третьої статті 5 ЦК України,якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві і перехідні положення» ЦК України, правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК Української РСР 1963 року.
Згідно зі статтею 71 ЦК Української РСР 1963 року, який діяв на час видачі державного акту на право постійного користування землею від 16 грудня 1994 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки.
Відповідно до статті 75 ЦК Української РСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.
Статтею 76 ЦК Української РСР передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Згідно зі статтею 80 ЦК Української РСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав інших осіб, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права.
Розпаювання земель колишніх колгоспів розпочалось з 1993 року і ці події є загальновідомими, при цьому матеріалами справи встановлено, що позивачку було звільнено з членів вказаного КСП лише 20.01.1996 (а.с.41), тобто на момент видачі у червні 1994 року КСП ім. Лесі Українки зазначеного вище державного акту на землю позивачка ще працювала на цьому підприємстві, а тому, як працівник та член цього КСП, яка до того ж була включена до Списку осіб, що мають право на земельну частку, вона повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) КСП ім. Лесі Українки ще з часу розпаювання його земель. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.
Велика Палата Верховного Суду погодилася з правовим висновком, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи, що право на позов у ОСОБА_1 виникло з 30 червня 1994 року, оскільки про порушення свого права на земельну частку (пай) позивач, як працівник та член КСП ім. Лесі Українки, та яка була включена до Списку осіб, що мають право на земельну частку осіб, що мають право на земельну частку, могла дізнатися з часу видачі КСП ім. Лесі Українки державного акта на право колективної власності на землю від 30 червня 1994 року, строк позовної давності за її вимогами закінчився 30 червня 1997 року.
З позовом до суду ОСОБА_1 звернулась лише 08 квітня 2026 року, тобто з пропуском строку позовної давності, й причин пропуску цього строку не навела, отже у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав пропуску позивачем позовної давності.
Строк звернення із цим позовом до суду закінчився до набрання чинності ЦК України, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу навіть без подання відповідної заяви сторонами спору.
Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну правову позицію, зокрема у постановахвід12 червня 2019 року справі № 702/962/17 (провадження № 61-40068св18),від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16 (провадження № 61-36780св18),від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19), від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 (провадження № 61-3107св20), від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20 (провадження № 61-7084св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20 (провадження № 61-4437св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 10 лютого 2022 року у справі № 132/1038/21 (провадження № 61-19793св21), 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20 (провадження № 61-1089св21), від 01 лютого 2023 року у справі 289/624/21 (провадження № 61-21014св21), від 06 грудня 2023 року у справі № 190/391/22 (провадження № 61-9705св23).
При цьому варто зауважити, що звертаючись до суду з цим позовом лише у квітні 2026 року позивачкою безумовно було пропущено строк позовної давності навіть з урахуванням положень нині чинної ст. 257 ЦК України, адже про наявність нереалізованого права на земельну частку (пай) вона довідалася щонайменше у лютому 2013 року, коли отримала довідку з відповідною інформацією від відділу Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області від 25.02.2013 (а.с.11). До того ж про сплив строків позовної давності і застосування наслідків його спливу зазначає і представник відповідача у своєму відзиві. 
Розподіл судових витрат.
Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивачки у повному обсязі, всі судові витрати, які вона понесла зокрема на оплату судового збору, слід віднести на її рахунок. Водночас, відповідач, на користь якого вирішено спір, жодних доказів на понесення ним витрат суду не надав, а тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами.  
Керуючись ст. 259, 263-265, 268, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Вакулівської сільської Криворізького району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай), - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , зареєстроване місце постійного проживання: АДРЕСА_1 ;
Відповідач: Вакулівська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області, ЄДРПОУ 04337920, місце розташування: вул. Сонячна, буд. 30 в с. Вакулове Криворізького (Софіївського) району Дніпропетровської області, 53172. 
Повний текст рішення складено 28.05.2026.

Суддя   О. В. Томинець