ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

03 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 359/1726/16-ц
провадження № 61-14169св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	

учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,
відповідачі: Київська обласна державна адміністрація, Бориспільська районна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , Обслуговуючий кооператив «Ідея»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Бєляєва Віта Михайлівна, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року у складі судді Семенюти О. Ю., та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У лютому 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» (далі - ДП «Бориспільський лісгосп») звернувся до суду з позовом до Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська ОДА), Бориспільської районної державної адміністрації (далі - Бориспільська РДА), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , Обслуговуючого кооперативу «Ідея» (далі - ОК «Ідея»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , Обслуговуючий кооператив «Житлово-будівельний кооператив «Лісник» (далі - ОК «ЖБК «Лісник»), реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції (далі - реєстраційна служба, державний реєстратор), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т. В., про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, державних актів на право власності на земельні ділянки, рішень про державну реєстрацію права власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Позовну заяву обґрунтував тим, що розпорядженнями Київської ОДА від 09 квітня 2008 року № 483-498 з постійного користування ДП «Бориспільський лісгосп» вилучено 16 земельних ділянок, площею по 0,99 га, розташованих на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, змінено їх цільове призначення з категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення та передано у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 земельні ділянки, площею по 0,99 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

06 червня 2008 року ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 видано державні акти на право власності на земельні ділянки, серія ЯЖ № 228630-228645. У такий спосіб вони набули право власності на земельні ділянки, площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0024 - 3220882600:04:005:0039, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

05 вересня 2008 року ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уклали з ОСОБА_3 договори купівлі-продажу земельних ділянок, за якими відчужили у власність ОСОБА_3 земельні ділянки, площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0026, 3220882600:04:005:0027, 3220882600:04:005:0032, 3220882600:04:005:0034 - 3220882600:04:005:0039, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Того ж дня ОСОБА_15 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким відчужила у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,99 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0033, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

08 вересня 2008 року ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_16 уклали з ОСОБА_5 договори купівлі-продажу земельних ділянок, за якими відчужили у власність ОСОБА_5 земельні ділянки площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220600:04:005:0028 - 3220600:04:005:0031, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

10 грудня 2008 року ОСОБА_3 видано державні акти на право власності на земельні ділянки, серія ЯЖ № 687045-687053. Того ж дня ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ № 687011.

27 листопада 2008 року ОСОБА_5 видано державні акти на право власності на земельні ділянки, серія ЯЖ № 684808-684811. Розпорядженням Бориспільської РДА від 06 квітня 2009 року № 1095 цільове використання земельної ділянки, придбаної ОСОБА_4 , змінено з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва. Іншим розпорядженням Бориспільської РДА від 27 грудня 2011 року № 3857 цільове використання земельних ділянок загальною площею 3,96 га, придбаних ОСОБА_5 , змінено з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва.

На підставі цього розпорядження ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯМ № 110453. У такий спосіб він набув право власності на земельну ділянку площею 3,96 га, цільове призначення - для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. ОСОБА_5 розділив цю земельну ділянку на чотири земельні ділянки: площею по 0,125 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0100 - 3220882600:04:005:0101, площею 0,6546 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0102, та площею 3,0554 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0103, цільове призначення - для індивідуального садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. 

07 та 12 травня 2015 року державний реєстратор прийняв рішення № 21148236 та № 21239297 про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на земельні ділянки, площею 3,0554 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0103, площею 0,6546 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0102, цільове призначення - для індивідуального садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

20 березня та 05 жовтня 2015 року ОСОБА_5 уклав з ОК «Ідея» договори купівлі-продажу земельних ділянок, за якими відчужив у власність ОК «Ідея» земельні ділянки площею по 0,125 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0100 - 3220882600:04:005:0101, цільове призначення - для індивідуального садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Рішеннями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т. В. від 20 березня 2015 року № 20156112 та від 05 жовтня 2015 року № 25034072 за ОК «Ідея» було зареєстровано право власності на придбані земельні ділянки.

Перший заступник прокурора Київської області посилався на те, що загальна площа земельних ділянок, переданих у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , становила 15,84 га, а тому згідно з пунктом 5 статті 27, пунктом 5 статті 31 та частиною першою статті 57 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) в редакції, що була чинною на той час, Київська ОДА не мала повноважень на зміну цільового призначення та передачу земельних ділянок у власність вказаних осіб.

Розпорядження Київської ОДА від 09 квітня 2008 року № 483-498 суперечать пункту 5 частини першої статті 27, пункту 5 частини першої статті 31 та частині першій статті 57 ЛК України (в редакції на час винесення розпорядження).

З огляду на викладене та урахуванням уточнених позовних вимог, перший заступник прокурора Київської області остаточно просив суд:

- визнати недійсним розпорядження Київської ОДА від 09 квітня 2008 року № 483 - № 498; 

- визнати недійсним розпорядження Бориспільської РДА від 06 квітня 2009 року №1095 та від 27 грудня 2011 року № 3857; 

- визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 228630 - № 228631, видані 06 червня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; 

- визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 687045 - № 687053, видані 10 грудня 2008 року ОСОБА_3 ; 

- визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 772061, виданий 20 липня 2009 року ОСОБА_4 ; 

- визнати недійсним рішення реєстраційної служби Бориспільського МРУЮ від 07 травня 2015 року № 21148236; 

- визнати недійсними рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу від 05 вересня 2016 року № 31237430 та рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 20 березня 2015 року № 20156112 та від 05 жовтня 2015 року № 25034072

- витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Бориспільський лісгосп» з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельні ділянки площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0024 та 3220882600:04:005:0025, цільове призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району; 

- витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Бориспільський лісгосп» з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 земельні ділянки площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0026, 3220882600:04:005:0027, 3220882600:04:005:0032, 3220882600:04:005:0034 - 3220882600:04:005:0039, цільове призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району; 

- витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Бориспільський лісгосп» з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,99 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0033, цільове призначенням - для ведення садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району; 

- витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Бориспільський лісгосп» з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 3,0554 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0103, цільове призначенням - для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради; 

- витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Бориспільський лісгосп» з чужого незаконного володіння ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,6546 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0102, цільове призначенням - для індивідуального садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради; 

- витребувати на користь Кабінету Міністрів України та ДП «Бориспільський лісгосп» з чужого незаконного володіння ОК «Ідея» земельні ділянки площею по 0,125 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0100 - 3220882600:04:005:0101, цільове призначенням - для індивідуального садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. 

Суди розглядали справу неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року, у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмов у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак перший заступник прокурора Київської області пропустив позовну давність.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що відповідно до листа першого заступника Київської ОДА від 17 лютого 2009 року № 07/4-345вих копії всіх без винятку розпоряджень Київської ОДА за 2008 рік передавались в управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Київської області ще у 2008 році. Починаючи з того часу, прокуратура Київської області об`єктивно могла перевірити законність оскаржуваних розпоряджень. Строк оскарження розпоряджень Київської ОДА закінчився 10 квітня 2011 року.
Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року в частині вимог, заявлених в інтересах ДП «Бориспільське лісове господарство», скасовано. Позов прокурора у цій частині залишено без розгляду. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року в частині вимог до ОК «Ідея» скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року в частині вимог про визнання недійсними розпоряджень Київської ОДА від 09 квітня 2008 року № 483-498, розпоряджень Бориспільської РДА від 06 квітня 2009 року № 1095 та від 27 грудня 2011 року № 3857, державних актів на право власності на земельні ділянки, що видані 06 червня 2008 року, серія ЯЖ № 228630-228631, що видані 10 грудня 2008 року, серія ЯЖ № 687045-687053, виданого 20 липня 2009 року, серія ЯД № 772061, рішення реєстраційної служби від 07 травня 2015 року № 21148236, рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу від 05 вересня 2016 року № 31237430 та рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 20 березня 2015 року № 20156112 і від 05 жовтня 2015 року № 25034072 скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення. У позові першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Київської ОДА, Бориспільської РДА, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОК «ЖБК «Лісник», реєстраційна служба Бориспільського міськрайонного управління юстиції, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т. В., про визнання недійсними: розпоряджень Київської ОДА від 09 квітня 2008 року № 483-498, розпоряджень Бориспільської РДА від 06 квітня 2009 року № 1095 та від 27 грудня 2011 року № 3857, державних актів на право власності на земельні ділянки, що видані 06 червня 2008 року, серія ЯЖ № 228630-228631, що видані 10 грудня 2008 року, серія ЯЖ № 687045-687053, виданого 20 липня 2009 року, серія ЯД № 772061, рішення реєстраційної служби від 07 травня 2015 року № 21148236, рішення приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу від 05 вересня 2016 року № 31237430 та рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 20 березня 2015 року № 20156112 і від 05 жовтня 2015 року № 25034072, відмовлено. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року в частині вимоги про витребування на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (касаційне провадження № 61-7808св18).

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що:

- у цій справі позовні вимоги прокурора, спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ у частині таких вимог. Отже, оскаржувані судові рішення в частині розгляду по суті позову прокурора, поданого в інтересах держави в особі ДП «Бориспільський лісгосп», підлягають скасуванню із залишенням позову прокурора в цій частині без розгляду;

- для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для повернення цієї ділянки власнику, визнання недійсними державних актів на землю не є необхідним. Така вимога не є ефективним способом захисту для витребування земельної ділянки лісового фонду;

- пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем також не є необхідним для ефективного відновлення прав власника спірного майна;

- з огляду на суб`єктний склад сторін, справа в частині позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння ОК «Ідея» земельних ділянок віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства;

- вимоги про визнання недійсними розпоряджень Київської ОДА від 09 квітня 2008 року № 483-498 про вилучення з постійного користування ДП «Бориспільський лісгосп» спірних земельних ділянок, площею по 0,99 га, зі зміною їх цільового призначення з категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення, та передачу у власність фізичним особам цих земельних ділянок і розпоряджень Бориспільської РДА від 06 квітня 2009 року № 1095 та від 27 грудня 2011 року № 3857 про зміну цільового використання земельної ділянки з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва не призведуть до відновлення володіння земельною ділянкою, а тому такі вимоги не є нерозривно пов`язаними з вимогою про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Позивач у межах розгляду справи про витребування ділянки з чужого незаконного володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність зазначених розпоряджень, без заявлення вимоги про визнання їх недійсним, оскільки такі розпорядження за умови їх невідповідності закону не тягнуть правових наслідків, на які вони спрямовані;

- суди першої та апеляційної інстанцій, застосувавши позовну давність, не дослідили питання її перебігу окремо за кожною зверненою до сторони позовною вимогою. Крім того, зазначивши про пропуск позовної давності, суди не встановили, коли Кабінет Міністрів України в особі державних органів, які мали повноваження контролю та виявлення порушень при здійсненні Київською ОДА повноважень власника землі, дізнався чи міг дізнатися про порушення права власності держави на земельні ділянки лісового призначення;

- держава не є учасником цих договірних правовідносин. Відповідно позивач не просить про повернення йому майна як стороні договору (абзац другий частини першої статті 216, пункт 1 частини третьої статті 1212 ЦК України). Водночас позивач, вважаючи себе власником, прагне витребувати своє майно від осіб, які незаконно, без відповідної правової підстави заволоділи ним (стаття 387 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України). Суди не перевірили правомірність набуття спірних земельних ділянок кінцевими набувачами;

- під час нового розгляду судам необхідно перевірити добросовісність/ недобросовісність набувача, що має важливе значення як для застосування статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, і залежно від встановлених обставин ухвалити судове рішення.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року позов першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, задоволено частково. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,99 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0024, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,99 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0025, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельні ділянки, площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0032, 3220882600:04:005:0034, 3220882600:04:005:0035, 3220882600:04:005:0036, 3220882600:04:005:0037, 3220882600:04:005:0038 та 3220882600:04:005:0039, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,99 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0033, цільове призначення - для ведення садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. У задоволенні позову прокурора в частині вимог про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 інших земельних ділянок відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Київська ОДА не мала повноважень на зміну цільового призначення та передання спірних земельних ділянок у власність громадян, тому розпорядження Київської ОДА від 09 квітня 2008 року № 483-498 були прийняті з порушенням пункту 5 статті 27, пункту 5 статті 31 та частини першої статті 57 ЛК України в редакції, що була чинною на час приватизації спірних земельних ділянок; державні акти на право власності на земельні ділянки від 06 червня 2008 року серії ЯЖ № 228630-228645 були видані незаконно. ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не мали права розпоряджатись земельними ділянками, приватизація яких відбулась з порушенням лісового законодавства, та відчужувати вказані об`єкти нерухомого майна у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Водночас ОСОБА_5 також не мав права відчужувати у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,6546 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0102, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради.

ОСОБА_2 і ОСОБА_1 набули право власності на земельні ділянки в порядку безоплатної приватизації, а не на підставі відплатних правочинів. Ця обставина свідчить про те, що вони не є добросовісними набувачами. Тому на них не поширюються гарантії захисту від віндикаційного позову, передбачені частиною першою статті 388 ЦК України. Разом з тим ОСОБА_3 і ОСОБА_4 придбали земельні ділянки за договорами купівлі-продажу, які є відплатними правочинами. У матеріалах справи немає беззаперечних доказів на підтвердження того, що їм було відомо про те, що ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 і ОСОБА_15 не мали права відчужувати ці об`єкти нерухомого майна. Очевидно, що за вказаними ознаками ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є добросовісними набувачами в розумінні частини першої статті 388 ЦК України. Однак у зв`язку з тим, що Київська ОДА не мала права здійснювати передання у власність громадян земельних лісових ділянок загальною площею понад 1,0 га, є підстави вважати, що ці об`єкти нерухомого майна вибули з володіння держави в особі Кабінету Міністрів України поза волею позивача. Ці обставини свідчать про те, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України ОСОБА_3 і ОСОБА_4 також не мають гарантії захисту від віндикаційного позову.

Втручання держави у право ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на мирне володіння майном ґрунтується на національному законі, переслідує легітимну мету та відповідає заходу, пропорційному легітимній меті втручання у право. Тому задоволення позову кореспондується з гарантіями, передбаченими пунктом 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану адвокатом Бєляєвим Д. П., і ОСОБА_2 , подану адвокатом Бєляєвою В. М., задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року в частині задоволення позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави земельної ділянки площею 0,99 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0024, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району та в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави земельної ділянки площею 0,99 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0025, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, скасовано.

Ухвалюючи вказану постанову, апеляційний виходив із того, що Верховний Суд своєю постановою 15 грудня 2021 року у цій справі не скасовував рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2017 року, яким відмовлено в задоволенні вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, в частині вимог про витребування земельних ділянок на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року, якою вказане рішення залишене без змін, тому рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2017 року у вказаній частині набрало законної сили 12 жовтня 2017 року. Суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та на власний розсуд, з порушенням норм процесуального права, розглянув вимоги першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України в частині витребування земельних ділянок на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , за результатом розгляду яких Бориспільський міськрайонний суд Київської області 02 березня 2017 року ухвалив рішення, що набрало законної сили 12 жовтня 2017 року на підставі ухвали Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року.

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2024 року заяву заступника керівника Київської обласної прокуратури про виправлення описки у постанові Верховного Суду від 15 грудня 2021 року задоволено. Виправлено в шостому абзаці резолютивної частини постанови Верховного Суду від 15 грудня 2021 року описку: замість «Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року в частині вимоги про витребування на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції» зазначено: «Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 жовтня 2017 року в частині вимоги про витребування земельних ділянок на користь держави з незаконного володіння ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції» (касаційне провадження № 61-7808св18).

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що у постанові від 15 грудня 2021 року Верховний Суд дійшов висновку, що дії відповідачів були спрямовані на набуття права власності на земельні ділянки (яке заперечується позивачем) на підставі договірних правовідносин між ними, іншими фізичними особами та органом владних повноважень.

Суд касаційної інстанції зауважив, що такий висновок стосується відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 . Тому він скасував судові рішення в частині вирішення вимог до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про витребування земельних ділянок та направив справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Водночас в шостому абзаці резолютивної частини постанови Верховного Суду від 15 грудня 2021 року допущено описку, оскільки не зазначено відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , а також не вказано про витребування саме земельних ділянок.

Постановою Верховного Суду від 04 червня 2025 року касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 06 березня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (касаційне провадження № 61-5414св24).

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що: 

- Верховний Суд у постанові від 15 грудня 2021 року у цій справі дійшов висновку, що дії відповідачів були спрямовані на набуття права власності на земельні ділянки (яке заперечується позивачем) на підставі договірних правовідносин між ними, іншими фізичними особами та органом владних повноважень. Верховний Суд у постанові від 15 грудня 2021 року зауважив, що такий висновок стосується відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 . Тому суд касаційної інстанції скасував судові рішення в частині вирішення вимог до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про витребування земельних ділянок та направив справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. Водночас в абзаці шостому резолютивної частини постанови від 15 грудня 2021 року Верховний Суд не зазначив прізвища відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Цей висновок також зроблено в ухвалі Верховного Суду від 12 червня 2024 року у цій справі, якою виправлено вказану описку, допущену в абзаці шостому резолютивної частини постанови Верховного Суду від 15 грудня 2021 року.

- помилкове незазначення в резолютивній частині постанови Верховного Суду від 15 грудня 2021 року про скасування судових рішень також і в частині вимог до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не свідчить про те, що касаційний суд вимог щодо них не розглянув, оскільки у мотивувальній частині постанови зроблено висновок щодо цих відповідачів, який відповідно до частини першої статі 417 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є обов`язковим для суду першої інстанцій під час нового розгляду справи;

- апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, на вказане уваги не звернув, не дослідив належним чином мотивувальну частину постанови Верховного Суду від 15 грудня 2021 року, яка набрала законної сили, у зв`язку з чим зробив передчасний висновок про те, що суд касаційної інстанції у постанові від 15 грудня 2021 року вимог прокурора до ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не розглядав, рішення судів попередніх інстанцій у цій частині не скасовував.

Останньою постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Беляєв Д. П., та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діяв адвокат Беляєва В. М., залишено без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, враховуючи вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 04 червня 2025 року у цій справі, дійшов висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг, позиція інших учасників справи 

12 листопада 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєляєва В. М., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до нього про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки площею 0,99 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0024, цільове призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, та передати справу на новий розгляд.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 5 статті 27 ЛК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права щодо належного дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що спірна земельна ділянка передана заявнику для ведення особистого селянського господарства з дотримання процедур, передбачених чинним на той час земельним та лісовим законодавством;

- не визначили, чи спрямований правовий акт індивідуальної дії Київської ОДА від 09 квітня 2008 року № 483 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельної ділянки ОСОБА_1 » на розпорядження землями лісового фонду площею понад 1 га, і у зв`язку з цим не зазначено, що головою Київської ОДА перевищено свої повноваження;

- проігнорували, що термін «єдиний масив» застосовується лише у нормативному акті, який регулює правовідносини, які виникли щодо земель, які перебувають у користуванні одного сільськогосподарського підприємства, і аж ніяк - до земель для ведення особистого селянського господарства чи лісового фонду; 
- не врахували, що спірна земельна ділянка площею 0,99 га з моменту її передачі у власність заявника не відчужувалась, не змінювалась, а існує як окрема земельна ділянка без жодних ознак «єдиного масиву»;

- безпідставно втрутились у право заявника на мирне володіння спірним майном;

- не застосували до спірних правовідносинах, як аналогію закону, норми Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», якими визначено граничний строк для витребування у добросовісного набувача нерухомого майна - 10 років, 

- не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника.

Також у касаційній скарзі заявник вказує на те, що:

- суд першої інстанції належним чином не повідомляв його чи його представника про дату, час і місце розгляду справи;

- апеляційний суд розглянув справу за відсутності його представника, безпідставно відхиливши її клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на санаторному лікуванні;

- апеляційний суд не оголосив та не дослідив письмові пояснення заявника до апеляційної скарги, подані його представником через підсистему «Електронний суд» тощо. 

Разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєляєва В. М., подав до Верховного Суду заяву про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року.

Також 12 листопада 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бєляєва В. М., через підсистему «Електронний суд» подав Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до нього про витребування з чужого незаконного володіння земельної ділянки площею 0,99 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0025, цільове призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, та передати справу на новий розгляд.

Як підставу касаційного оскарження заявник зазначає відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 5 статті 27 ЛК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, заявник посилається на порушення судами норм процесуального права щодо належного дослідження доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не визначили, чи спрямований правовий акт індивідуальної дії Київської ОДА від 09 квітня 2008 року № 483 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельної ділянки  ОСОБА_2 » на розпорядження землями лісового фонду площею понад 1 га, і у зв`язку з цим не зазначили, що головою Київської ОДА перевищено свої повноваження; 

В іншій частині касаційна скарга ОСОБА_2 по суті мотивована тими ж доводами, що й касаційна скарга ОСОБА_1 .

Разом із касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бєляєва В. М., подав до Верховного Суду заяву про поновлення йому строку на касаційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року.

19 листопада 2025 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Бєляєва В. М., через підсистему «Електронний суд» подали до Верховного Суду клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року.

Станом на момент розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Бєляєва В. М., від інших учасників справи не надходили.

Межі касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

Оскільки касаційні скарги містять доводи лише щодо оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року в частині вирішення позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , то Верховний Суд перевіряє оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій лише в цій частині.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 листопада 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєляєва В. М., на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року передано на розгляд судді -доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12 листопада 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Бєляєва В. М., на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року, передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року; відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бєляєва В. М., з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Бориспільського міськрайонного суду Київської області матеріали справи № 359/1726/16-ц; надано іншим учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2025 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Бєляєва В. М., з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

У листопаді 2025 року матеріали справи № 359/1726/16 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2026 року справу № 359/1726/16 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що розпорядженнями Київської ОДА від 09 квітня 2008 року № 483 - № 498 з постійного користування ДП «Бориспільський лісгосп» вилучені 16 земельних ділянок площею по 0,99 га, розташованих на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району; змінено їх цільове призначення з категорії земель лісогосподарського призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення; у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 передані земельні ділянки, площею по 0,99 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

06 червня 2008 року ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 видані державні акти на право власності на земельні ділянки, серія ЯЖ № 228630 - № 228645 У такий спосіб вони набули право власності на земельні ділянки площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0024 - 3220882600:04:005:0039, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Відповідно до копій схеми розміщення земельних ділянок земельні ділянки, які були передані у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , межують між собою та розташовуються поряд. Послідовна нумерація, а також одна і та сама дата прийняття оскаржуваних розпоряджень Київської ОДА свідчить про те, що вони були прийняті одночасно. Загальна площа земельних ділянок, переданих у власність вказаних осіб, становила 15,84 га (0,99 га х 16).

05 вересня 2008 року ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_21 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 уклали з ОСОБА_3 договори купівлі-продажу земельних ділянок, згідно з якими вони відчужили у власність ОСОБА_3 земельні ділянки площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0026, 3220882600:04:005:0027, 3220882600:04: 005:0032, 3220882600:04:005:0034 - 3220882600:04:005:0039, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

У той же день ОСОБА_15 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким вона відчужила у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,99 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0033, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

08 вересня 2008 року ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_16 уклали з ОСОБА_5 договори купівлі-продажу земельних ділянок, згідно з якими вони відчужили у власність ОСОБА_5 земельні ділянки площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220600:04:005:0028 - 3220600:04:005:0031, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

27 листопада 2008 року ОСОБА_5 видані державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 684808 - № 684811.

10 грудня 2008 року ОСОБА_3 видані державні акти на право власності на земельні ділянки, серія ЯЖ № 687045 - № 687053.Ця обставина підтверджується копією листа в.о. начальника управління Держгеокадастру у Бориспільському районі від 02 березня 2016 року № 10-1006-99.3-303/2-16.

У той же день ОСОБА_4 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, серія ЯЖ № 687011.

Розпорядженням Бориспільської РДА від 06 квітня 2009 року № 1095 цільове використання земельної ділянки, придбаної ОСОБА_4 , змінено з ведення особистого селянського господарства на ведення садівництва.

Розпорядженням Бориспільської РДА від 27 грудня 2011 року № 3857 цільове використання земельних ділянок загальною площею 3,96 га, придбаних у власність ОСОБА_5 , змінено з ведення особистого селянського господарства на ведення індивідуального садівництва. На підставі цього розпорядження місцевого органу виконавчої влади ОСОБА_5 виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 110453. У такий спосіб він набув право власності на земельну ділянку площею 3,96 га, цільове призначення для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району.

Після цього ОСОБА_5 розділив цю земельну ділянку на чотири земельні ділянки: площею по 0,125 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0100 - 3220882600:04:005:0101, площею 0,6546 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0102, та площею 3,0554 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0103, цільове призначення -для індивідуального садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Рішеннями державного реєстратора Реєстраційної служби Бориспільського МРУЮ в Київській області від 07 травня 2015 року № 21148236 та від 12 травня 2015 року № 21239297 за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на земельні ділянки площею 3,0554 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0103, та площею 0,6546 га, кадастровий номер 3220882600:04:005, цільове призначення - для індивідуального садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради. 20 березня та 05 жовтня 2015 року ОСОБА_5 уклав з ОК «Ідея» договори купівлі-продажу земельних ділянок, за якими він відчужив у власність ОК «Ідея» земельні ділянки площею по 0,125 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0100 - 3220882600:04:005:0101, цільове призначення - для індивідуального садівництва, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Рішеннями приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бугаренко Т. В. від 20 березня 2015 року № 20156112 та від 05 жовтня 2015 року № 25034072 за ОК «Ідея» було зареєстровано право власності на придбані земельні ділянки. Ці обставини підтверджуються інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 грудня 2015 року № 49908902, 49909217, 49909316, 49909494.

01 вересня 2016 року ОСОБА_5 уклав із ОСОБА_6 договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким він відчужив у власність ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,6546 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0102, цільове призначення - для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Рішенням приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Пєшею Т. М. від 05 вересня 2016 року № 31237430 за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на придбану земельну ділянку. Ці обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10 жовтня 2016 року № 70162852.

31 травня 2017 року ОСОБА_5 здійснив поділ земельної ділянки площею 3,0554 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0103, цільове призначення -для індивідуального садівництва, розташованої на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. Ця обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 лютого 2023 року № 323204529.

10 квітня 2018 року ОСОБА_6 вніс до статутного капіталу ОК «Ідея» земельну ділянку площею 0,6546 га, кадастровий номер 3220882600:04:005:0102, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, розташовану на території Гнідинської сільської ради. Рішенням державного реєстратора КП Бориспільського районного «Бюро технічної інвентаризації» від 18 квітня 2018 року № 40688555 за ОК «Ідея» було зареєстровано право власності на придбану земельну ділянку. Ця обставина підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 серпня 2018 року № 132887920.

22 травня 2019 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_20 договори купівлі-продажу земельних ділянок, за якими вона відчужила у власність ОСОБА_20 земельні ділянки площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0026 та 3220882600:04:005:0027, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району. 

На підставі заяви ОСОБА_20 від 22 травня 2019 року придбані нею земельні ділянки були об`єднані в одну земельну ділянку. Ці обставини підтверджуються інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 лютого 2023 року № 323205647 та № 323205564.

Також суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до змісту листа першого заступника прокурора Київської області від 10 лютого 2016 року № 05/1-502вих-16, Кабінет Міністрів України вперше дізнався про незаконну приватизацію земельних ділянок не раніше лютого 2016 року. 

Правове обґрунтування 

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, в тому числі землі лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).

Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України (частина друга статті 3 ЗК України).

Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.

Відповідно до частин першої та другої статті 116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регулювався статтею 118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Цей порядок полягає в такому.

Зацікавлена особа звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У клопотанні зазначаються, зокрема, орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення і додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, для ведення, зокрема, особистого селянського господарства, подають клопотання до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Розроблений проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).

До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).
Частиною другою статті 5 ЛК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Згідно з пунктом 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (пункт 13 статті 46 ЛК України).

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами.

Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постановах від 24 грудня 2014 року № 6-212цс14, від 25 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 23 грудня 2015 року № 6-377цс15.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належить, зокрема, передання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Згідно з частинами третьою, п`ятою статті 122 ЗК України районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва.

Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Разом з тим, за статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України, тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, підлягає встановленню, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника . 

Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказано, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою. 

Тому є підстави для підтвердження висновку суду про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є належним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18).
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг 

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог першого заступника прокурора Київської області про витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірних земельних ділянок, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, враховуючи висновки Верховного Суду викладені у постановах у цій справі, дійшов правильного висновку про те, що спірні земельні ділянки лісового фонду площею по 0,99 га, кадастрові номери 3220882600:04:005:0024, 3220882600:04:005:0025, вибули із власності держави із порушенням встановленого законом порядку та поза її волею, тому такі земельні підлягають витребуванню з чужого незаконного володіння відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1  на користь держави в особі розпорядника таких ділянок - Кабінету Міністрів України у порядку, визначеному статтею 387 ЦК України.

Доводи касаційних скарг про те, що спірні земельні ділянки передані заявникам для ведення особистого селянського господарства з дотриманням процедур, передбачених чинним на той час земельним та лісовим законодавством, є безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій у цій справі фактичними обставинами справи та наявними у справі доказами. 

Верховний Суд як суд касаційної інстанції, в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України, позбавлений компетенцій здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини справи.

Аргументи касаційних скарг про те, що суди першої та апеляційної інстанцій здійснили безпідставне втручання у мирне володіння заявниками спірним майном, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. 
Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. 

Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Також рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» закріплені принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування з приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». 

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування постанову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21 (провадження № 61-7658св22)).

З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судами попередніх інстанцій у цій справі обставини та застосовані правові норми, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відповідність заходу втручання держави у право власності відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. 

Також Верховний Суд, аналізуючи питання пропорційності здійснення втручання у права та інтереси відповідачів, звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, стаття 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля. З огляду на викладене загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес у збереженні земельної ділянки у власності.

Усунення перешкод державі у здійсненні нею права користування та розпоряджання земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Повернення у державну власність земельної ділянки, відчуженої фізичній особі незаконно (на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування), переслідує легітимну мету контролю за використанням майна в інтересах народу України, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.

Право держави витребувати земельну ділянку з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

Таким чином, витребування спірних земельних ділянок, зокрема, у відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1  на переконання Верховного Суду є законним, пропорційним та виправданим заходом, який переслідує легітимну мету та необхідний у демократичному суспільстві, не суперечить принципу «належного урядування» та не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Аргументи касаційних скарг про те, що термін «єдиний масив» застосовується лише у нормативному акті, який регулює правовідносини, які виникли щодо земель, які перебувають у користуванні одного сільськогосподарського підприємства, і аж ніяк - до земель для ведення особистого селянського господарства чи лісового фонду, є безпідставними та зводяться до помилкового тлумачення заявниками норм матеріального права.

У контексті спірних правовідносин використання судами першої та апеляційної інстанцій терміну «єдиний масив» має не вузькоспеціалізоване значення із законодавства про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), а виступає кваліфікуючою ознакою встановлення факту протиправного вилучення земель та оцінки добросовісності дій державного органу (Київської ОДА). 

Згідно з положеннями пунктів 5 статей 27 та 31 ЛК України (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин), повноваження Київської ОДА обмежувалися вилученням та передачею у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га. Повноваження щодо розпорядження лісовими ділянками площею понад 1 га належали виключно до компетенції Кабінету Міністрів України. 

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, на підставі схеми розміщення земельних ділянок встановив, що всі спірні земельні ділянки площею по 0,99 га, які розташовані на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району, межують між собою, розташовані поряд та були вилучені з постійного користування ДП «Бориспільський лісгосп» одночасно - на підставі розпоряджень Київської ОДА, прийнятих в один і той самий день (09 квітня 2008 року). Загальна площа цих суміжних ділянок становила 15,84 га.

Таким чином, встановлення судом ознак «єдиного масиву» (тобто цілісної лісової території) свідчить про штучний поділ єдиного природного об`єкта лісового фонду на дрібні ділянки (по 0,99 га) з єдиною метою - штучно підігнати площу кожної ділянки під граничні межі повноважень обласної державної адміністрації (до 1 га).

Географічна та фактична єдність масиву вилучених з постійного користування ДП «Бориспільський лісгосп» земель лісу є ключовим юридичним фактом у цій справі, який у сукупності з іншими наявними у справі доказами, підтверджує факт відсутності у Київської ОДА належних повноважень на видачу оскаржуваних розпоряджень на відчуження спірних земельних ділянок та обґрунтованість заявлених прокурором у цій справі позовних вимог до відповідачів.

Посилання у касаційних скаргах на те, що спірні земельні ділянки площею по 0,99 га з моменту їх передачі у власність відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1  не відчужувалась, не змінювалась, а існують як окремі земельні ділянки без жодних ознак «єдиного масиву», Верховний Суд відхиляє, оскільки вони не спростовують незаконності первинного вибуття цих земель із державної власності.

Законність володіння майном та правомірність дій органу державної влади мають оцінюватися судом на момент вчинення правочину чи прийняття акта, що став підставою для виникнення права власності. 

На момент прийняття Київською ОДА розпоряджень від 09 квітня 2008 року (зокрема щодо заявників скарг - № 483, 489) спірні землі не існували як окремі приватні ділянки, а перебували у державній власності та входили до складу земель лісогосподарського призначення, що використовувалися ДП «Бориспільський лісгосп». 
Одночасне видання Київською ОДА 16 розпоряджень щодо суміжних ділянок із послідовною нумерацією кадастрових номерів доводить, що розпорядчий акт органу влади був спрямований на незаконне відчуження всього комплексу земель площею 15,84 га. 

Той факт, що станом на сьогодні спірні земельні ділянки площею зареєстровані в Державному реєстрі речових прав під окремими кадастровими номерами і перебувають у володінні окремих осіб, є лише наслідком завершення протиправного механізму приватизації. Юридичне виокремлення ділянок не лікує первинну нікчемність (відсутність компетенції) розпорядчих дій Київської ОДА. 

Більше того, наявними у справі доказами та встановленими у цій справі обставинами, доведено, що спірні ділянки були вкриті лісовими насадженнями, тому набувачі при виявленні звичайної обачності не могли не усвідомлювати, що ці землі відносяться до лісового фонду і їх переведення під особисте селянське господарство відбулося з порушенням закону. Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вказав на наявність у діях відповідачів ознак недобросовісної поведінки.

Отже, окреме існування спірних земельних ділянок у теперішній час не є перешкодою для їх витребування у відповідачів на користь держави в особі їх розпорядника - Кабінету Міністрів України. 

Доводи касаційних скарг про те, що суд першої інстанції належним чином не повідомляв заявників чи їй представника про дату, час і місце розгляду справи, були предметом розгляду апеляційного суд та їм надано належну правову оцінку.

Зокрема, відхиляючи вказані доводи заявників як безпідставні апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції, розглядаючи вказаний спір після скасування Верховним Судом рішення суду першої та апеляційної інстанцій, повідомляв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про дату час та місце розгляду справи, однак вказані особи не отримували відповідні виклики і вказані повідомлення були повернуті до суду, що відповідно до положень пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України свідчить про належне повідомлення учасників про розгляд справи судом.

Натомість Верховний Суд як суд касаційної інстанції, в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України, позбавлений компетенцій здійснювати переоцінку доказів та встановлювати нові обставини справи.

Аргументи касаційних скарг про те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності представника заявників, безпідставно відхиливши її клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на санаторному лікуванні, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

03 вересня 2025 року адвокат Бєляєва В. М., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 подала до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на санаторному лікуванні з 08 вересня до 20 вересня 2025 року, однак доказів цього суду не надала.

Діючи в межах наданих процесуальним законом повноважень, суд апеляційної інстанції у судовому засіданні 10 вересня 2025 року, перевірив аргументи адвоката Бєляєвої В. М., викладені у зазначеному клопотанні, врахував заперечення сторони позивача та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні її клопотання, у зв`язку з ненаданням заявницею доказів на його підтвердження.

Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 372 ЦПК України на стадії апеляційного розгляду справи, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні.

Таким чином, керуючись положеннями статті 372 ЦПК України, враховуючи, що відповідачі та їх представниця - адвокат Бєляєва В. М. виклала свої доводи у справі в апеляційних скаргах, за відсутності заперечень інших учасників справи, апеляційний суд у судовому засіданні 10 вересня 2025 року цілком законно розглянув справу по суті без участі адвоката Бєляєвої В. М., повідомленої про дату, час і місце розгляду справи. 

Посилання у касаційних скаргах на те, що апеляційний суд не застосував до спірних правовідносинах, як аналогію закону, норми Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до ЦК України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», якими визначено граничний строк для витребування у добросовісного набувача нерухомого майна, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до частини дев`ятої статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Матеріали справи свідчать про те, що у лютому 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду із позовом до відповідачів про витребування спірних земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Статтями 387, 388 ЦК України врегульовано питання витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а також витребування такого майна від добросовісного набувача.

Отже, на момент звернення прокурора до суду із позовом існували норми права, які регулювали подібні за змістом правовідносини, а тому у судів попередніх інстанцій не було підстав для застосування аналогії закону.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу заявників на те, що Закон України від 12 березня 2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон України № 4292-ІХ), набрав чинності лише 09 квітня 2025 року.

Цим законом внесені зміни, зокрема до статей 388, 390, 391 ЦК України та статей 177, 185, 265 ЦПК України.

Зокрема, за змістом частини п`ятої статті 390 ЦК України в редакції наведеного Закону суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви. 

Відповідні зміни були імплементовані й у цивільне процесуальне законодавство, у тому числі статті 177, 185, 265 ЦПК України.

Таким чином, приписи Закону № 4292-IX розраховані на вирішення правових ситуації, пов`язаних з витребуванням майна саме у добросовісних набувачів, тобто застосування цього Закону залежать від підстав пред`явленого позову. При цьому у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача приписи цього Закону не підлягають застосуванню.

Наведені висновки узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від15 січня 2026 року у справі № 484/1213/25.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого, погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не є добросовісними набувачами спірного майна, оскільки набули право власності на нього в порядку безоплатної приватизації, таким чином, положення Закону України № 4292-ІХ апріорі не могли бути застосовані до спірних правовідносин. 

Аргументи касаційних скарг про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статей пункту 5 статті 27 ЛК України у подібних правовідносинах є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання повноважень Кабінету Міністрів України на передачу у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, які перебувають у державній власності; та застосування вказаної норми ЛК України є сталою. 

Водночас колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання у касаційних скаргах на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявників, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). 

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
Доводи касаційних скарг про те, що апеляційний суд не оголосив та не дослідив письмові пояснення заявників до апеляційної скарги, подані його представником через підсистему «Електронний суд», Верховний Суд також відхиляє, оскільки вони у розумінні частини другої статті 410 ЦК України не можуть бути достатньою підставою для скасування правильного по суті і законного судового рішення апеляційного суду з одних лише формальних міркувань.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявників з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах яких діє адвокат Бєляєва Віта Михайлівна, залишити без задоволення. 

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 вересня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк