УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04травня 2026 року
м. Київ
справа № 202/4647/24
провадження № 51 - 3087 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 квітня 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 62024050010000431 по обвинуваченню 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:
За вироком Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Вирішено питання щодо запобіжного заходу.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, 06 лютого 2024 року о 09:16 год, перебуваючи у м. Лиман Донецької області, у місті тимчасової дислокації НОМЕР_1 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 , будучи старшим кулеметником (бронеавтомобіля) гранатометного відділення взводу вогневої підтримки спеціального призначення роти розвідки спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, отримав усне бойове розпорядження №65/24 від 06 лютого 2024 року свого прямого начальника - командира НОМЕР_3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_6 , віддане на підставі бойового розпорядження командира 1 броп військової частини НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_7 №10/11 від 27 листопада 2023 року про здійснення до 22 год 06 лютого 2024 року чергової зміни особового складу на РОП «ГОЛЬФ» на позиції відділення «ГОЛЬФ-4» в районі н.п. Ямпіль Донецької області, з метою забезпечення стійкої оборони займаних позицій та утримання ротного опорного пункту першого ешелону, відбиття наступу противника наявними силами та засобами батальйону, нанесення йому значних втрат вогнем артилерії, бойових машин, не допущення просування в напрямку населених пунктів Кремінна, Сіверськ, не допущення втрати території у визначеній смузі оборони, не допущення виходу противника та наведення переправ через річку Сіверський Донець, виснаження противника, нанесення йому максимальних втрат та руйнування основних маршрутів постачання противника та створення умов для його розгрому, посилення підрозділів переднього краю. Проте, ОСОБА_5 відкрито відмовився виконати зазначений наказ начальника, чим підірвав бойову готовність та боєздатність підрозділу, що могло призвести до прориву російсько-окупаційними військами оборони Збройних Сил України на зазначеній ділянці оборони.
Київський апеляційний суд ухвалою від 02 квітня 2026 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення. У порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вирок Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2025 року змінив. На підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки. У решті вирок суду залишив без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що:
? винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена поза розумним сумнівом;
? у діях засудженого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, оскільки не доведено наявність в останнього прямого умислу на невиконання наказу командира військової частини, адже мотивом невиконання цього наказу було погіршення стану здоров`я ОСОБА_5 , що вплинуло на його працездатність. Вказане підтверджується медичною документацією;
? суди невірно оцінили показання свідків обвинувачення, які підтвердили лише факт відмови ОСОБА_5 від виконання наказу, а також не надали належної оцінки висновку комісійної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи і допустили порушення приписів статей 22, 23 і 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України);
Зауважує, що під час ухвалення вироку суд першої інстанції не вирішив питання щодо застави, внесеної у межах цього кримінального провадження.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам апеляційних скарг сторони захисту, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Так, в постановленій а наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, послався на докази, які досліджені під час судового розгляду, є допустимими, достовірними та достатніми.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , зміст показань яких детально викладений у вироку.
Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується також іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними повідомлення Національної гвардії України 1 БРОП про виявлення факту з ознаками кримінального правопорушення та донесення із 1 БРОП Національної гвардії України від 07 лютого 2024 року № 456, відповідно до яких 06 лютого 2024 року о 09:00, перебуваючи в пункті тимчасової дислокації підрозділу за адресою: м. Лиман Краматорського району Донецької області, солдат ОСОБА_5 отримав наказ командира про вихід на позицію відділення «ГОЛЬФ-4» БОП 1 броп у районі п.р. Ямпіль Донецької області та відкрито відмовився від його виконання; даними витягу з бойового розпорядження командира 6 боп 1 броп № 65/24 від 06 лютого 2024 року, відповідно до якого створено зведену групу військовослужбовців, до якої увійшов солдат ОСОБА_5 , старший кулеметник (бронеавтомобіля) гранатометного відділення взводу вогневої підтримки спеціального призначення роти розвідки спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України; даними витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 09 листопада 2022 року № 341, яким ОСОБА_5 із 09 листопада 2022 року зараховано до списків особового складу вказаної військової частини; даними витягу із наказу т.в.о. командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України № 336 від 09 листопада 2023 року, відповідно до якого солдата ОСОБА_5 прийнято вважати таким, що приступив до виконання старшого кулеметника (бронеавтомобіля) гранатометного відділення взводу вогневої підтримки спеціального призначення роти розвідки спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України з 09 листопада 2023 року; даними медичної характеристики від 27 січня 2024 року та довідки військово-лікарської комісії від 25 січня 2024 року, відповідно до яких ОСОБА_5 придатний до військової служби; даними протоколу огляду від 07 лютого 2024 року мобільного телефону «iPhone 13 PRO MAX», IMEI НОМЕР_4 , IMEI НОМЕР_5 , наданий заступником командира 6 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України ОСОБА_10 ; даними протоколу про зняття показань з технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 07 лютого 2024 року, з якого вбачається, що ОСОБА_10 використовуючи технічний засіб - Ноутбук «DELL» самостійно здійснив копіювання з належного йому мобільного телефону марки «iPhone 13 PRO MAX», IMEI НОМЕР_4 , IMEI НОМЕР_5 , відеозапису «IMG_6831», який містить відомості про доведення 06 лютого 2024 року о 09:16 год на території м. Лиман Донецької області командиром НОМЕР_3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_2 НГУ ОСОБА_6 наказу військовослужбовцям вказаної військової частини про висування на бойову позиція відділення «ГОЛЬФ-4» 6 БОП 1 броп в районі АДРЕСА_2 та факт відкритої відмови від виконання вказаного наказу старшим кулеметником (бронеавтомобіля) гранатометного відділення взводу вогневої підтримки спеціального призначення роти розвідки спеціального призначення військової частини НОМЕР_2 НГУ солдатом ОСОБА_5 ; даними довідки № 161 від 17 лютого 2024 року ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області», згідно з якою солдат ОСОБА_11 пройшов медичний огляд та придатний до військової служби.
Переглянувши вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника, у постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився із рішенням місцевого суду та обґрунтовано зазначив, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, ґрунтуються на доказах, які детально наведені у вироку та відповідають фактичним обставинам справи, зібраних у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.
Так, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).
Відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Цей стандарт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.
Так, у судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, хоча не заперечував, що він відмовився виконувати наказ командира, посилаючись на поганий стан здоров`я, у той же час, він вважав, що в його діях відсутній склад злочину, оскільки на час віддання наказу він за станом здоров`я не міг виконувати військову службу.
Варто зауважити, що суди першої та апеляційної інстанції показання обвинуваченого ОСОБА_5 всебічно й повно дослідили та з наведенням відповідних мотивів оцінили критично, зазначивши, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення є встановленою згідно з критерієм її доведеності «поза розумним сумнівом», підтверджується сукупністю належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених у судовому засіданні.
Водночас суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні погодився із місцевим судом, який визнав безпідставними посилання ОСОБА_5 на відсутність в його діях ознак непокори, обґрунтовано пославшись на те, що факт невиконання останнім наказу командира не заперечується самим обвинуваченим та підтверджується показаннями свідків, даними відеозапису та іншими письмовими доказами.
Судами встановлено, що відповідно до показань свідка ОСОБА_8 , який виконував обов`язки начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_2 та був присутній 06 лютого 2024 року при оголошенні бойового розпорядження, після того, як ОСОБА_5 відмовився виконувати наказ, мотивуючи це тим, що у нього терпнуть кінцівки, він оглянув останнього та не встановив об`єктивних даних, які б свідчили про те, що за станом здоров`я ОСОБА_5 не може виконувати бойове завдання.
Крім того, судами врахована і довідка військово-лікарської комісії від 25 січня 2024 року, відповідно до якої солдат ОСОБА_5 був оглянутий військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_6 та під час огляду виявлені захворювання, пов`язані з проходженням військової служби, а саме вертеброгеннатораколюмбалгія на тлі остеохондрозу, екструзій Th-7 -Th9, L4-15, L5-S1 з больовим та м`язово-тонічним синдромами, незначним порушенням стато-кінетичної функції хребта, фаза нестійкої ремісії. За результатами проведеного огляду ОСОБА_5 визнаний придатним до військової служби.
Згідно довідки № 161 від 17 лютого 2024 року солдат ОСОБА_5 повторно оглядався медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Харківській області». За результатами проведеного огляду солдат ОСОБА_5 також визнаний придатним до військової служби.
Разом з тим, як убачається з судових рішень, стороною захисту надавався висновок комісійної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи № 34-1-2024/1053, яким встановлено, що станом на 06 лютого 2024 року ОСОБА_5 виявляв ознаки розладу адаптації у вигляді змішаної тривожно-депресивної реакції, виникнення якого пов`язане з перебуванням ОСОБА_5 на військовій службі та виконання ним бойових завдань. 
Водночас апеляційний суд слушно зауважив, що вказаний висновок не спростовує вищезазначені висновки військово-лікарських комісій за якими ОСОБА_5 визнаний придатним до військової служби.
За змістом положень ст. 402 КК України під наказом розуміється пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо. Особа, яка одержала законний наказ, зобов`язана його виконати. За своєю юридичною природою виконання законного наказу - це виконання особою свого юридичного (службового) обов`язку. Наказ або розпорядження є законними, якщо вони віддані відповідною особою в належному порядку та в межах її повноважень і за змістом не суперечать чинному законодавству та не пов`язані з порушенням конституційних прав та свобод людини і громадянина.
З об`єктивної сторони, злочин, передбачений ст. 402 КК України вчиняється шляхом відкритої відмови виконати наказ начальника (непокора) або в іншому умисному невиконання наказу.
Варто зауважити, що для об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, мотиви непокори не мають значення для кваліфікації.
У зв`язку з вищевикладеним доводи касаційної скарги захисника в цій частині є безпідставними.
Водночас колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень через невирішення питання щодо застави, оскільки ці порушення не є істотними, тобто такими, що перешкодили або могли перешкодити судам ухвалити законні й обґрунтовані рішення та не можуть бути єдиною підставою для скасування по суті правильних судових рішень. До того ж Суд ураховує можливість і право учасників провадження звернутися до суду із клопотанням для вирішення зазначених питань у порядку виконання судових рішень відповідно до статей 534, 537, 539 КПК України.
Решта доводів касаційної скарги захисника висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи сторони захисту про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.
У той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2025 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 квітня 2026 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає. 
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3