ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року	Львів	Справа № 300/2655/25 пров. № А/857/41840/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,
суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року (ухвалене головуючим-суддею Могилою А.Б. в порядку спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_2 , військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 ), військової частини НОМЕР_2 (далі - в/ч НОМЕР_2 ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_2 щодо нездійснення нарахування та виплати йому грошового забезпечення за основними займаними посадами з урахуванням всіх видів нарахувань згідно з п.2 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяких інших осіб, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 (далі - Порядок №260) та п.2 постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30.08.2017 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі - Постанова №704) за період з 15.03.2024 по 18.12.2024 включно, зобов`язати в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за основними займаними посадами з урахуванням всіх видів нарахувань згідно з п.2 Порядку №260 та п.2 Постанови №704 за період з 15.03.2024 по 18.12.2024 включно, визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_2 щодо не нарахування та не виплати йому додаткової винагороди згідно із постановою КМУ №168 від 28.02.2022 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (далі - Постанова №168) за період з 15.03.2024 по 11.11.2024, зобов`язати в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому додаткову винагороду згідно із Постановою №168 за період з 15.03.2024 по 11.11.2024 в порядку та розмірах встановлених Порядком №260 та Постановою №168, сформувати та видати грошовий атестат та довідку про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до ст.43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 09.04.1992 та абз.8 п.7 постанови КМУ №393 від 17.07.1992, з урахуванням оновлених та виплачених сум грошового забезпечення, визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_2 щодо невидачі йому довідки про вартість речового майна, що належить до видачі та не виплаті у повному обсязі грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за період з 19.04.2017 по 18.10.2017 та з 28.08.2019 по 18.12.2024, зобов`язати в/ч НОМЕР_2 видати довідку про вартість недоотриманого речового майна, що належить до видачі за період з 19.04.2017 по 18.10.2017 та з 28.08.2019 по 18.12.2024, відповідно до постанови КМУ №178 від 16.03.2016, виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 01 січня відповідного року та виплатити на її підставі грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна у повному обсязі, визнати протиправною бездіяльность в/ч НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період військової служби з 28.08.2019 по 18.12.2024, зобов`язати в/ч НОМЕР_2 нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період військової служби з 28.08.2019 по 18.12.2024, визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 2016 року по 2021 рік, зобов`язати в/ч НОМЕР_2 здійснити перерахунок та доплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 2016 року по 2021 рік, визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_2 щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка передбачена п.12 ч.1 ст.12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” №3551-XII від 22.10.1993 за період з 2015 року по 2024 рік та зобов`язати в/ч НОМЕР_2 здійснити нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2024 рік.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.10.2024 позовні вимоги задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку ВЛК, рішення командира в/ч про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначає, що після надходження довідки ВЛК від 25.07.2024 за №148/4 із зазначенням потреби позивача у відпустці для лікування після травми, поранення на 30 (тридцять) календарних діб на адресу в/ч НОМЕР_2 не надходило жодного документу, що свідчив би про повторну госпіталізацію позивача до Комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня» Івано-Франківської обласної ради з 23.08.2024. Вказує, що за період з квітня по 25 липня 2024 року (на момент отримання висновку військово-лікарської комісії із зазначеним причинним зв`язком та наданої довідки про обставини травми) в/ч НОМЕР_2 здійснювалося нарахування додаткової винагороди виходячи із отриманих висновків ВЛК на підставі абзацу 4 пункту 1-2 Постанови №168 та абз.4 п.11 Розділу XXXIV Порядку №260. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що відповідно до військового квитка серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 проходив військову службу у періоди з 18.06.2015 по 19.07.2016 у в/ч НОМЕР_4 , у період з 19.04.2017 по 18.10.2017 у в/ч НОМЕР_5 , у період з 28.08.2019 по 25.10.2019 у в/ч НОМЕР_6 , у період з 28.10.2019 по 16.09.2022 у в/ч НОМЕР_7 , у період з 21.09.2022 по 18.12.2024 у військовій частині НОМЕР_2 (а.с.38-43).
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням від 06.06.2016 серії НОМЕР_8 .
У довідці в/ч НОМЕР_2 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 29.04.2024 за №408 зазначено, що молодший сержант ОСОБА_1 14.03.2024 виконуючи бойове завдання в н.п. Малинівка Пологівського району Запорізької області, внаслідок скидів з безпілотного літального апарату боєприпасів отримав травми, в тому числі вибухову, вогнепальні осколкові сліпі поранення різних частин тіла (детальний опис у довідці). Вказані травми отримані під час виконання обов?язків військової служби та пов?язані із захистом Батьківщини.
Позивач у періоди з 15.03.2024 по 19.04.2024, з 17.06.2024 по 28.06.2024, з 15.07.2024 по 25.07.2024, з 23.08.2024 по 01.10.2024, з 01.10.2024 по 07.10.2024, з 07.10.2024 по 21.10.2024, з 21.10.2024 по 30.10.2024, з 30.10.2024 по 11.11.2024 перебував на стаціонарному лікуванні. Вказані обставини підтверджуються дослідженими судом копіями виписок за №1980, №3615, №21328/2024, №26028/2024, №35625/2024, перевідними епікризами №5873, №5993, №6311 відповідно (а.с.46, 49-51, 53-54, 57-60).
Згідно довідки ВЛК №626 від 19.04.2024 ОСОБА_1 19.04.2024 проведено медичний огляд військово-лікарською комісією та встановлено причинний зв`язок травми (поранення, контузії, каліцтва). Так, вищевказана травма за ступенем тяжкості відноситься до тяжких та пов`язана з проходженням військової служби. Позивач потребував відпустки для лікування у зв`язку із хворобою на 30 календарних днів (а.с.47).
Надалі, відповідно до витягу з протоколу засідання штатної 20 регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №4647 від 31.12.2024 постанову про причинний зв`язок травми у довідці військово-лікарської комісії №626 від 19.04.2024 відмінено. Так, травма, поранення отримані позивачем 15.03.2024, за ступенем тяжкості відносяться до тяжких та пов`язані із захистом Батьківщини (а.с.47 на звороті).
Крім того, позивачу проведено медичний огляд ВЛК гарнізонною 1121 поліклініки 17.05.2024 та встановлено, що поранення, пов`язане з проходженням військової служби. Згідно з Класифікатором розподілу травм за ступенем тяжкості, затвердженого наказом МОЗ України від 04.07.2007 за №370 поранення відноситься до тяжких. Позивач потребував відпустки для лікування після поранення на 60 календарних днів (довідка військово-лікарської комісії №850/1 від 17.05.2024) (а.с.48).
Згідно довідки ВЛК №148/4 від 25.07.2025 позивачу 25.07.2024 проведено медичний огляд військово-лікарською комісією КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» та встановлено причинний зв`язок травми (поранення, контузії, каліцтва). Так, вищевказана травма за ступенем тяжкості відноситься до тяжких та пов`язана із захистом Батьківщини. Позивач потребував відпустки для лікування у зв`язку після травми, поранення на 30 календарних днів (а.с.52).
На звернення позивача, яке подане через «гарячу лінію» Міністерства оборони України, щодо питання невиплати грошового забезпечення протягом періоду перебування у розпорядженні командира в/ч НОМЕР_2 відповідач листом №1473/1/1614нт від 05.11.2024 повідомив позивача, що на підставі наказу №237 від 24..08.2024 ОСОБА_1 призупинено виплату грошового забезпечення у зв`язку з безперервним довготривалим лікуванням та перебуванням у відпустці по реабілітації (більше 4-ох місяців), тому не здійснювалася виплата грошового забезпечення за вересень 2024 року. Крім того зазначено, що виплата за липень та серпень 2024 року здійснена у повному можливому обсязі (а.с.69).
Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 №353 від 18.12.2024 ОСОБА_1 , звільненого наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 12.12.2024 №178-РС з військової служби у запас відповідно до пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» за підпунктом «б» (за станом здоров?я) - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців, з 18.12.2024 виключено зі списків особового складу частини та знято зі всіх видів забезпечення (а.с.74).
31.12.2024 представник позивача звернулася до відповідача із адвокатським запитом про надання інформації та копій документів щодо нарахування грошового забезпечення та інших виплат позивачу за період проходження військової служби (а.с.73).
Листом від 16.01.2025 за №1473/1/98 нт в/ч НОМЕР_2 повідомила, що нарахування та виплата позивачу грошового забезпечення здійснювалося з урахуванням приписів пунктів 2-4 та 6 Постанови КМУ №704 (а.с.74).
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати за спірні періоди грошового забезпечення та інших виплат у належному розмірі, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на отримання грошового забезпечення в повному розмірі з урахуванням всіх видів грошового забезпечення згідно з Порядком №260 та Постановою №704 за останньою займаною посадою за період з 01.07.2024 по 18.12.2024 (включно). Суд зазначив, що за період з 15.03.2024 по 30.06.2024 позивачу нараховано грошове забезпечення у повному розмірі, тому позовна вимога в цій частині за вказаний період не підлягає задоволенню (довідка в/ч НОМЕР_2 від 04.04.2025 за №1473/16/230). Щодо зобов`язання відповідача сформувати та видати грошовий атестат та довідку про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії, то суд вважав, що відповідача слід зобов`язати їх видати, оскільки така вимога є похідною від вимоги про нарахування та виплату грошового забезпечення в повному розмірі з урахуванням всіх видів грошового забезпечення згідно з Порядком №260 та Постановою №704 за період з 01.07.2024 по 18.12.2024 (включно). Щодо позову в частині нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 за період з 15.03.2024 по 11.11.2024, суд дійшов висновку, що докази нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) або на стаціонарному лікуванні, яка передбачена Постановою №168, у належному розмірі за вказаний період у матеріалах справи відсутні. Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 28.08.2019 по 18.12.2024, то суд взяв до уваги те, що абз.18 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» №2710-IX від 03.11.2022 зупинено на 2023 рік дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», відтак обчислення індексу споживчих цін для нарахування сум індексації у 2023 році не здійснюється. Проте, надалі, статтею 38 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» №3460-IX від 09.11.2023 визначено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 01 січня 2024 року. Отже, у 2024 році право на проведення індексації заробітної плати працівників поновлюється. Відтак, вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2023 по 31.12.2023, до задоволення не підлягає. Також, суд зазначив, що позивач у період з 28.08.2019 по 25.10.2019 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_6 , у період з 28.10.2019 по 16.09.2022 – у в/ч НОМЕР_7 та у період з 21.09.2022 по 18.12.2024 – в/ч НОМЕР_2 . Суд дійшов до висновку, що відповідач зобов`язаний здійснити позивачу нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2024 по 18.12.2024, та її виплату з урахуванням раніше виплачених сум. Крім того, позивачу виплачено грошову компенсацію за неотримане речове майно, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2019 року по 2024 рік та видано довідку про вартість недоотриманого речового майна, що належить до видачі. Проте, позивачем не доведено суду, обставин невиплати саме в/ч НОМЕР_2 індексації грошового забезпечення позивачу за період з 28.08.2019 по 20.09.2022, оскільки в цей період позивач проходив військову службу у в/ч НОМЕР_6 та в/ч НОМЕР_7 . Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскільки судом встановлено факт виплати грошової компенсацію за неотримане речове майно, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за період з 2016 року по 2021 рік, за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2019 року по 2024 рік та видачі довідки про вартість недоотриманого речового майна, що належить до видачі, а позивачем не доведено бездіяльності відповідача щодо виплати таких компенсацій та видачі довідки, то вказане свідчить про відсутність порушеного права позивача в цій частині позову, яке б потребувало судового захисту.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст.1, 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців – діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Стаття 9 Закону №2011-XII передбачає, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Відповідно до ч.11 ст.101 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з хворобою військовослужбовця йому надається відпустка для лікування із збереженням грошового та матеріального забезпечення на підставі висновку військово-лікарської комісії. Тривалість такої відпустки визначається характером захворювання. Загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою не повинен перевищувати 4 місяців підряд (крім випадків, коли законодавством передбачено більш тривалі строки перебування на лікуванні).
Після закінчення встановленого безперервного перебування на лікуванні у закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою військовослужбовець підлягає огляду військово-лікарською комісією для вирішення питання про придатність його до військової служби.
Після видання наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби відпустка для лікування у зв`язку з хворобою не надається.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-IX від 11.04.2024 абзац перший пункту 11 доповнено двома реченнями такого змісту: «Якщо відповідно до медичних документів закладу охорони здоров`я іноземної держави, до якого військовослужбовця направлено в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, хвороба або поранення (контузія, травма або каліцтво) військовослужбовця перешкоджає йому прибути до військово-лікарської комісії для проведення огляду з метою визначення потреби у тривалому лікуванні, такий огляд проводиться дистанційно в порядку, встановленому Міністерством оборони України. Висновок військово-лікарської комісії про потребу у тривалому лікуванні є підставою для продовження часу перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою або у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) із збереженням грошового та матеріального забезпечення на строк, визначений у такому висновку».
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначає Порядок №260, відповідно до п.2 розд.І якого, грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.
Пунктом 8 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення виплачується: щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України). Грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника) (далі командир).
Відповідно до абзацу другого пункту 9 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення за останніми займаними посадами виплачується за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою (відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)) (далі - відпустка для лікування у зв`язку з хворобою), але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини (крім випадків, передбачених чинним законодавством України, більш тривалих строків перебування на лікуванні).
Грошове забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні в лікарняних закладах виплачується на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії), рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах та відповідно до вимог чинного законодавства (абзац третій пункту 9 розділу І Порядку № 260).
Згідно пункту 14 розділу I Порядку №260 грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
Відповідно до пункту 15 розділу І Порядку №260 грошове забезпечення не виплачується, зокрема за час перебування на лікуванні в лікарняних закладах понад встановлені чинним законодавством строки.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Відтак, як вірно зазначив суд першої інстанції, грошове забезпечення виплачується військовослужбовцю за період звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою та перебуванням на лікуванні в лікарняних закладах та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, але не більше чотирьох місяців із дня вибуття з військової частини. При цьому, виплата грошового забезпечення після чотирьох місяців безперервного перебування на лікуванні може бути продовжена на підставі висновку лікарняного закладу (військово-лікарської комісії) та рішення командира військової частини про продовження перебування в лікарняних закладах.
Як вірно встановлено судом, позивач у періоди з 15.03.2024 по 19.04.2024, з 17.06.2024 по 28.06.2024, з 15.07.2024 по 25.07.2024, з 23.08.2024 по 01.10.2024, з 01.10.2024 по 07.10.2024, з 07.10.2024 по 21.10.2024, з 21.10.2024 по 30.10.2024, з 30.10.2024 по 11.11.2024 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується медичною документацією.
Згідно довідки в/ч НОМЕР_2 від 04.04.2025 №1473/16/230 позивачу за період з липня по грудень 2024 року грошове забезпечення виплачувалося не в повному розмірі. 
При цьому доводи відповідач, як на підставу для невиплати грошового забезпечення за вказаний період, на те, що на підставі наказу №237 від 24 серпня 2024 року ОСОБА_1 призупинено виплату грошового забезпечення у зв`язку з безперервним довготривалим лікуванням та перебуванням у відпустці по реабілітації (більше 4-ох місяців) не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи підтверджено, що позивач з дня вибуття з військової частини перебував на лікуванні у періоди з 15.03.2024 по 19.04.2024, з 17.06.2024 по 28.06.2024, з 15.07.2024 по 25.07.2024, з 23.08.2024 по 01.10.2024, з 01.10.2024 по 07.10.2024, з 07.10.2024 по 21.10.2024, з 21.10.2024 по 30.10.2024, з 30.10.2024 по 11.11.2024. 
Як слушно зауважив суд першої інстанції, на протязі вказаного проміжку часу наявні періоди, під час яких позивач не перебував на лікуванні в лікарняних закладах, що свідчить про те, що безперервне перебування на лікуванні було менше чотирьох місяців, а відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування вказаної обставини.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач має право на отримання грошового забезпечення в повному розмірі з урахуванням всіх видів грошового забезпечення згідно з Порядком №260 та Постановою №704 за останньою займаною посадою за період з 01.07.2024 по 18.12.2024 (включно).
Щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 за період з 15.03.2024 по 11.11.2024, колегія суддів зазначає наступне.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України “Про правовий режим воєнного стану” заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12 серпня 2022 року №573/2022, від 07 листопада 2022 року №757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 01.05.2023 №254/2023 строк дії режиму воєнного стану продовжувався.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 "Про введення воєнного стану в Україні" та №69 "Про загальну мобілізацію", Кабінет Міністрів України 28 лютого 2022 року прийняв Постанову №168, пунктом 1 якої (із змінами, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 7 березня 2022 року №217 і від 22 березня 2022 року №350) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми "є Підтримка", виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Пунктом 5 Постанови №168 передбачено, що вона набирає чинності з моменту опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
До Постанови №168 1 квітня 2022 року постановою Кабінету Міністрів України №400 внесено зміни, згідно з якими до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн включати осіб, зазначених у пункті 1, у тому числі тих, які у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії.
З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, Міністр оборони України прийняв рішення - окреме доручення від 23 червня 2022 року №912/з/29, яким, серед іншого, у пункті 7 визначено, що у період дії воєнного стану, до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 грн також включати військовослужбовців, які [...] у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії (ця норма застосовується з 24 лютого 2022 року).
Підставою для видання наказу щодо виплати додаткової винагороди в розмірі 100000 грн є довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва), визначена додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 24 серпня 2008 року №402 (далі - "Положення №402"), видана командиром військової частини, де проходять службу або перебуває у відрядженні військовослужбовець, яка містить інформацію про обставини отримання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва) під час захисту Батьківщини (зразок заповнення наведено в додатку №5).
У Довідці обов`язково зазначити: військове звання, прізвище, ім`я, по батькові, рік народження військовослужбовця, який отримав поранення (контузію, травму, каліцтво), пов`язаного із захистом Батьківщини; інформацію про поранення (контузію, травму, каліцтво) (дату отримання, вид, характер і локацію поранення (контузії, травми, каліцтва)), яка вносяться на підставі медичного висновку спеціаліста; обставини, за яких було отримано поранення (контузію, травму, каліцтво) під час захисту Батьківщини, із зазначенням бойових (спеціальних) завдань, які виконував військовослужбовець під час отримання ним травм (поранення, контузії, каліцтва); підстави видачі Довідки (наказ командира військової частини про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва) військовослужбовцем, виданий на підставі журналу обліку бойових дій, бойового донесення, тощо).
Отже, додаткова винагорода у розмірі 100000 грн виплачується військовослужбовцю за період перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я. Підставою для її виплати є відповідна довідка про отримання поранення (травми, контузії, каліцтва). Умовою її виплати є отримання військовослужбовцем порання, пов`язаного із захистом Батьківщини, під час виконання бойових завдань, і цей факт має бути підтверджено наказом командира про отримання поранення (контузії, травми, каліцтва), який містить об`єктивні дані та висновки службового розслідування, які це підтверджують.
Також у період дії воєнного стану додаткова винагорода до 100 000,00 грн на місяць виплачується за час перебування вказаних військовослужбовців на стаціонарному лікуванні у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебування у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.09.2024 по справі №340/5390/22, від 11.042024 по справі №340/5387/22, від 27.08.2025 по справі №280/7364/23.
Згідно довідки в/ч НОМЕР_2 про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 29.04.2024 за №408 видно, що отримані молодшим сержантом ОСОБА_1 14.03.2024 під час виконання бойового завдання вибухова травма, черепно-мозкова травма, численні вогнепальні осколкові сліпі поранення відносяться до травм отриманих під час виконання обов?язків військової служби та пов? язані із захистом Батьківщини (а.с.45).
Судом встановлено, що позивач у періоди з 15.03.2024 по 19.04.2024, з 17.06.2024 по 28.06.2024, з 15.07.2024 по 25.07.2024, з 23.08.2024 по 01.10.2024, з 01.10.2024 по 07.10.2024, з 07.10.2024 по 21.10.2024, з 21.10.2024 по 30.10.2024, з 30.10.2024 по 11.11.2024 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджуються дослідженими судом копіями виписок за №1980, №3615, №21328/2024, №26028/2024, №35625/2024, перевідними епікризами №5873, №5993, №6311 відповідно.
Згідно довідок ВЛК №626 від 19.04.2024, №850/1 від 17.05.2024, №148/4 від 25.07.2025 позивач потребував відпустки для лікування на 30 календарних днів, 60 календарних днів та 30 календарних днів відповідно. 
Вищевказана травма за ступенем тяжкості відноситься до тяжких та пов`язана із захистом Батьківщини.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що наявні усі умови для нарахування та виплати відповідачем грошового забезпечення та додаткової винагороди у розмірі 100000 грн на місяць за весь час перебування позивача у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) або на лікуванні, а саме: - наявність довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), пов`язаність поранення із захистом Батьківщини, наявність документів на підтвердження факту перебування у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) або на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення.
Разом із тим, як видно з матеріалів справи, позивачу з березня 2024 року по грудень 2024 року нараховувалася та виплачувалася щомісячна додаткова винагорода у меншому розмірі.
Доказів нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди у розмірі 100000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) або на стаціонарному лікуванні, яка передбачена Постановою №168, у належному розмірі за період з 15.03.2024 по 11.11.2024 у матеріалах справи немає.
Відтак, позивач має право на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу перебування у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) та на стаціонарному лікуванні згідно з Постановою №168, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про бездіяльність відповідача щодо нарахування та виплати додаткової винагороди у період з 15.03.2024 по 11.11.2024.
Посилання відповідача на те, що в/ч НОМЕР_2 не володіла інформацією про те, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні, оскільки не отримувала висновків ВЛК, колегія суддів не враховує, оскільки згідно норм чинного законодавства, а саме пункту 5 Порядку № 901 в особливий період медичні та інші документи направляються у електронному вигляді (у разі неможливості - у паперовому вигляді) до військової частини саме закладом охорони здоров`я.
Більше того, як слушно зауважив суд першої інстанції, навіть у разі, якщо відповідач дійсно не володів інформацією про періоди перебування позивача на лікуванні, то вказана обставина не спростовує факт фактичного перебування позивача на лікуванні.
Щодо вимог про зобов`язання до нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 28.08.2019 по 18.12.2024, колегія суддів враховує, що відповідно до статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно ч.1 ст.4 Закону №1282-XII в редакції, що була чинною до 01 січня 2016 року, зазначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка.
На підставі п. 21 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року №911-VII, який набрав чинності 01 січня 2016 року в частині першій статті 4 Закону №1282-XII цифри « 101» замінено цифрами « 103».
Таким чином, до 01 січня 2016 року індексація грошових доходів населення проводилася в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищувала поріг індексації, який був встановлений в розмірі 101%, а з 01 січня 2016 року - 103%.
Статтею 4 Закону №1282-XII встановлено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін (стаття 6 Закону №1282-XII).
Згідно частин 1, 2, 6 статті 5 вказаного Закону підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі Порядок КМУ №1078). Цей Порядок поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Згідно п.11 Порядку КМУ №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
Пунктом 11 Порядку КМУ №1078 також передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 року №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби (п.2 Порядку №1078).
Пунктом 4 Порядку №1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексуються оплата праці (грошове забезпечення), розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, допомога по безробіттю та матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, що надаються залежно від страхового стажу у відсотках середньої заробітної плати, стипендії.
Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку КМУ №1078 підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті.
Враховуючи, що індексація грошового забезпечення має систематичний (щомісячний) характер, а її правова природа полягає у підтриманні купівельної спроможності рівня заробітної плати (грошового забезпечення) внаслідок її знецінення через подорожчання споживчих товарів і послуг, вона має бути врахована у складі грошового забезпечення військовослужбовців, що також має значення для розрахунку їх пенсії за вислугу років, оскільки забезпечує дотримання прав осіб, які проходили військову службу, як складової конституційного права на соціальний захист.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03.04.2019 по справі №638/9697/17, від 30.09.2019 по справі №750/9785/16-а, від 20.11.2019 по справі №522/11257/16-а.
Одночасно суд вірно взяв до уваги те, що абзацом 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» № 2710-IX від 03.11.2022 року зупинено на 2023 рік дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», відтак обчислення індексу споживчих цін для нарахування сум індексації у 2023 році не здійснюється.
Надалі, статтею 38 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09 листопада 2023 року №3460-IX визначено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 01 січня 2024 року. Отже, у 2024 році право на проведення індексації заробітної плати працівників поновлюється.
Згідно з довідкою в/ч НОМЕР_2 №1473/16/230 від 04.04.2025 ОСОБА_1 нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період з вересня 2022 року по грудень 2022 року, за серпень 2024 року та за період з жовтня 2024 року по грудень 2024 року (а.с.90 на звороті - 91).
Як вірно встановлено судом, позивач у період з 28.08.2019 по 25.10.2019 проходив військову службу у в/ч НОМЕР_6 , у період з 28.10.2019 по 16.09.2022 – у в/ч НОМЕР_7 та у період з 21.09.2022 по 18.12.2024 – у в/ч НОМЕР_2 .
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач зобов`язаний здійснити позивачу нарахування індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2024 по 18.12.2024, та її виплату з урахуванням раніше виплачених сум.
В іншій частині рішення сторонами не оскаржується.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача сформувати та видати грошовий атестат та довідку про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премії для обчислення пенсії відповідно до ст.43 Закону №2262-ХІІ та абз.8 п.7 Постанови №393, з урахуванням оновлених та виплачених сум грошового забезпечення, оскільки така вимога є похідною від вимоги про нарахування та виплату грошового забезпечення в повному розмірі з урахуванням всіх видів грошового забезпечення згідно з Порядком №260 та Постановою №704 за період з 01.07.2024 по 18.12.2024 (включно).
З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення даного позову.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення. 
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2025 року по справі №300/2655/25 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук