Справа № 182/4051/25
Провадження № 2/0182/1401/2026 
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України

17.06.2026 року        м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді Кобеляцької-Шаховал І.О.
секретар Іванова Т.С.
за участю позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Нікопольської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю -
В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів про визнання права власності за набувальною давністю, посилаючись на наступне.
Вона, ОСОБА_1 , яка зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , проживає за цією адресою з 1996 року, що підтверджується домовою книгою. Дане домоволодіння належало її діду ОСОБА_3 , який був батьком її матері і за життя склав заповіт. Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної кантори, на підставі заповіту, посвідченого 2-ю Нікопольською нотаріальною конторою від 03.08.1995 року і зареєстрованого в реєстрі за № 2-2505, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна стали ОСОБА_2 та вона, ОСОБА_1 , в рівних частках. 10.09.1996 року нотаріусом було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі 2-2389, за яким ОСОБА_2 та їй, ОСОБА_1 , належить по частині домоволодіння АДРЕСА_1 . В даному домоволодіння вона разом з родиною фактично проживає з 1996 року (після одруження та народження дитини). Відповідачка жодного разу, з моменту набуття права власності на частину домоволодіння, там не проживала, своїх речей до домоволодіння не завозила та не з`являлась, грошові кошти на утримання своєї частки у власності не надавала. Про те, що вона самостійно оплачує комунальні платежі, несе всі витрати на утримання будинку та відкрито користується ним, відповідачці відомо, оскільки у 2013 році відповідачка надавала нотаріальну згоду на вселення та постійне проживання (з реєстрацією) в даному домоволодінні її синів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вона самостійно весь цей час несе витрати, пов`язані з утриманням частини домоволодіння, зберігає в ній свої речі, станом на сьогодні, ніякої заборгованості з квартплати та витрат на утримання будинку вона не має. Протягом всього часу користування нерухомим майном вона самостійно сплачувала земельний податок за користування землею. Вона постійно робить поточні та капітальні ремонти за власні кошти та утримує будинок в порядку. Вона облаштувала домоволодіння новими дверима та вікнами, побудувала гараж. Тобто, продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом більше, ніж 10 років, що також можуть підтвердити свідки. Відповідно до ст.344 ЦК України, набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. Ст.344 ч.1 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Згідно ст.344 ч.4 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. При цьому, п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року, а, отже, визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01.01.2001 року. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ними володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст.344 ЦК України, набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом, шляхом визнання права. У зв`язку з цим, особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутись до суду з позовом про визнання за нею права власності. Вона володіє вказаним будинком відкрито, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює. Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року “Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав” Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Відповідно до вимог ч.4 ст.344 ЦК України, право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст.41 Конституції України обумовлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Вона довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки добросовісно і відкрито користується нерухомим майном протягом більше 10-ти років. Отже, визнання права власності за набувальною давністю за нею не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких підстав звернулась до суду

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі і додатково суду пояснила, що з відповідачкою не спілкується з 2014 року після захоплення росією Криму. Їх погляди з цього питання кардинально розійшлися. Спочатку відповідачка проживала в Норильську, а потім переїхала жити в москву, де купила квартиру. Її сім`я достатньо заможна. Куди саме переїхала, не знає. До 2014 року з відповідачкою спілкувалась лише вона. Інші родичі з нею не спілкувались. В спірному будинку завжди жила лише вона зі своєю родиною. Відповідачка там ніколи не жила і не мала наміру переїжджати. Вона пропонувала відповідачці викупити її частину будинку, але відповідачка казала, що не хоче продавати, щоб їй було куди приїхати, якщо вона захоче приїхати відпочити, покупатись на морі, поїсти свіжих фруктів, овочів тощо. Але відповідачка жодного разу не пропонувала їй коштів на утримання своєї частини будинку, хоча знала, що ремонти робляться її родиною не лише в своїй частині, а й в цілому будинку, бо ніхто не визначав порядок користування будинком і її родина проживає в цілому будинку і цілим будинком користується, бо повністю його утримує і ремонтує не лише косметично, а й капітально (поміняли вікна, побудували гараж, поміняли двері, водопровід, огорожу тощо). 
Відповідачі про розгляд справи повідомлялись належним чином. Представник Нікопольської міської ради Волошенюк М.В. висловив свою позицію в поясненні (а.с.46-48 тє.2). Відповідачка ОСОБА_2 повідомлялась про розгляд справи оголошенням на сайті «Судова влада» (а.с.45, 54, 56 т.2).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши заявницю ОСОБА_1 , допитавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод”, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_1 , яка зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 (а.с.6 т.1), проживає за цією адресою з 1996 року, що підтверджується домовою книгою (а.с.7-11 т.1). Дане домоволодіння належало діду позивачки та відповідачки ОСОБА_3 , який був батьком матері позивачки (а.с.12-15, 19 т.1) і за життя склав заповіт (а.с.21-22 т.1). Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 державним нотаріусом Другої Нікопольської державної нотаріальної кантори, на підставі заповіту, посвідченого 2-ю Нікопольською нотаріальною конторою від 03.08.1995 року і зареєстрованого в реєстрі за № 2-2505, спадкоємцями зазначеного в заповіті майна стали відповідачка ОСОБА_2 та позивачка по справі ОСОБА_1 , в рівних частках (а.с.23-26 т.1). 10.09.1996 року нотаріусом було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі 2-2389, за яким ОСОБА_2 та їй, ОСОБА_1 , належить по частині домоволодіння АДРЕСА_1 . В даному домоволодіння позивачка разом з родиною фактично проживає з 1996 року (після одруження та народження дитини). Відповідачка жодного разу, з моменту набуття права власності на частину домоволодіння, там не проживала, своїх речей до домоволодіння не завозила та не з`являлась, грошові кошти на утримання своєї частки у власності не надавала. Про те, що позивачка самостійно оплачує комунальні платежі, несе всі витрати на утримання будинку та відкрито користується ним, відповідачці відомо, оскільки у 2013 році відповідачка надавала нотаріальну згоду на вселення та постійне проживання (з реєстрацією) в даному домоволодінні синів позивачки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.16-18 т.1). Позивачка самостійно весь цей час несе витрати, пов`язані з утриманням частини домоволодіння, яке належить відповідачці, зберігає в ній свої речі, станом на сьогодні, ніякої заборгованості з квартплати та витрат на утримання будинку не має. Протягом всього часу користування нерухомим майном позивачка самостійно сплачувала земельний податок за користування землею, постійно робить поточні та капітальні ремонти за власні кошти та утримує будинок в порядку (а.с.32-250 т.1; 1-29 т.2). Позивачка облаштувала домоволодіння новими дверима та вікнами, побудувала гараж. Тобто, продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом більше, ніж 10 років. 
Відповідно до ст.344 ЦК України, набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. 
Ст.344 ч.1 ЦК України передбачає, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито і безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. 
Згідно ст.344 ч.4 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. 
При цьому, п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 01.01.2004 року, норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01.01.2001 року, а, отже, визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01.01.2001 року. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ними володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. 
Відповідно до ст.344 ЦК України, набувачеві достатньо володіти чужим майном із дотриманням вимог, встановлених законом. 
Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом, шляхом визнання права. У зв`язку з цим, особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутись до суду з позовом про визнання за нею права власності. 
Позивачка володіє вказаним будинком відкрито, ніяких дій для приховування цього факту не здійснює. 
Відповідно до роз`яснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року “Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав” Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. 
Згідно ч.4 ст.344 ЦК України, право власності на нерухоме майно за набувальною давністю набувається за рішенням суду. 
Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. 
Ст.328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Ст.41 Конституції України обумовлено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. 
Позивачка довела факт набуття нею права власності за набувальною давністю, оскільки добросовісно і відкрито користується нерухомим майном протягом більше 10-ти років. 
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 
Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. 
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 
Чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. 
Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. 
Відповідно до Постанови Верховного суду України від 30 травня 2019 року по справі № 753/15469/18, володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. 

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили викладені в позовні заяві обставини.
Так, свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що вона є сусідкою позивачки через паркан (будинки поруч), з лівої сторони. Вона в своєму будинку проживає з 1969 року. ОСОБА_8 переїхала в будинок поруч трохи пізніше. Там жили спочатку її дід і баба. ОСОБА_8 їх доглядала, лікувала і ховала. Знає, що в ОСОБА_8 є сестра ОСОБА_9 . Але ОСОБА_10 вона бачила лише один раз. ОСОБА_10 ніколи не приїжджала. Знає, що вона живе в росії. В спірному будинку проживала і проживає лише ОСОБА_8 з сім`єю. Знає, що ОСОБА_9 теж є власницею частини будинку, але все, що в будинку робилось і робиться, зроблено ОСОБА_8 за власні кошти. 
Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він – сусід позивачки через паркан, з правої сторони. Він в своєму будинку живе з 1994 року. Позивачка заїхала в свій будинок десь через пару місяців після нього. За 30 років, що там живе, ОСОБА_2 бачив 2 чи 3 рази. Знає, що вона живе в росії. Йому невідомо, чи є ОСОБА_2 теж власницею частини будинку, але напевне відомо, що саме ОСОБА_8 з родиною вкладають свої кошти в утримання та ремонти будинку. Саме ОСОБА_8 зі своєю сім`єю все там поміняли (вікна, двері, паркан тощо), добудували (наприклад, гараж). ОСОБА_2 не приймала жодної участі в цьому. 

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на частину житлового будинку за позивачем, у відповідності до ст.344 ЦК України, за набувальною давністю підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.344 ЦК України, ст.4, 13, 81, 200, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Нікопольської міської ради про визнання права власності набувальною давністю - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , за набувальною давністю. 
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя:	  	І.  О.  Кобеляцька-Шаховал